ТІЛА
ГІЛЛІНХЕД
Проб'ємо по базі, якщо це ім'я. Глянемо, що знайдемо.
Малюнок того ж татуювання.
Хтось міг побачити це в новинах.
Слухай.
Вибач, що я так з тобою говорив.
Я злився на хлопця.
Може, забудемо образи?
Покличу Меґґі й криміналістів оглянути цеглу.
У наших базах даних жодних збігів.
Тоді я подумала: «Цегла дуже стара».
Так.
Тож я перевірила міські записи
і знайшла Альфреда Гіллінхеда в списку виборців 1890 року.
Вгадай, ким працював.
Натяк: він не муляр.
Він поліцейський, чи не так?
Коп Вайтчепела.
АЛЬФРЕД ГІЛЛІНХЕД
Детектив-інспектор.
ДЕТЕКТИВ-ІНСПЕКТОР
Може, перевірити Скотленд-Ярд?
Нічого до Першої світової, люба. Вибач.
Гаразд. Дякую.
Хоча знаєш...
якщо цей інспектор Гіллінтон...
Гіллінхед.
...служив у Вайтчепелі,
саме той відділок досі існує, там мають бути якісь архіви.
Точно.
Клайве?
Сержанте Хасан. Чим я можу тобі допомогти, люба?
Мені потрібна послуга. У вас лишилися старі справи?
- До якого року доходять? - До дуже давніх.
А тебе який цікавить?
1890 рік.
Отакої.
Овва.
Кладовище доказів, га?
Де паперова робота помирає.
Нікому це не цікаво, окрім мене.
Ось, дорогенька.
1930 рік, Велика депресія.
1919 рік, Версальський мирний договір.
1912 рік, «Титанік».
Люблю цей фільм.
1901 рік, смерть королеви Вікторії.
1890 рік.
Остання зупинка.
Ці файли позначені не іменами детективів,
а назвами справ, від «А» до «Я».
Знаєш, з якої літери почати?
З «Л» від провулку Лонгарвест.
Щоб я так жив, джекпот, юна леді.
Джекпот.
Бути цього не може.
ПОЛІЦІЯ ПРИХОВУЄ ВБИВСТВО
Не може бути.
Ні.
Стривай, детективе. Це мені дещо нагадує.
Зараз повернуся.
Якщо я правий, ти не повіриш.
«Дивні знаки на лівому зап'ясті, невелика рана на лобі».
Це якийсь жарт.
Чекай.
Що це?
1941 рік.
Чарльз Вайтмен.
Його остання справа.
Куля пробила ліве око.
Дивні знаки на лівому зап'ясті.
І голий, як новонароджений.
Еліас сказав, що це тіло вже знаходили раніше.
«ШОВКОВИЙ КУПЕЦЬ»
Усе гаразд, сер?
Забирати?
- Я вас шукав. - Термінові справи.
Очевидно.
Альфреде,
я хочу обговорити, що сталося минулої ночі...
- То було помилкою. - ...у домі Гаркерів.
Ви поцілували мене.
Гаразд.
Ми знаємо, що ви не дістали відбитків, тож цей план відкидаємо.
Що тепер?
Нічого.
Усе скінчено.
Що з тобою сталося? Я хвилювалася.
Почалася бійка в камерах.
Один з в'язнів здолав мене.
Де Поллі?
Нагорі.
Вибирає сукню на сьогоднішній вечір.
А що сьогодні ввечері?
Поллі хоче сказати тобі сама.
Приведи себе до ладу.
Я підготую тобі новий одяг.
Добре.
Піду помиюся.
Що значить,
ланцюг порвався?
Медальйон упав на землю і вже не закривається.
А що ти від мене приховала?
Усе гаразд. Не хвилюйся, просто полагодь його.
Що ж...
я не майстер.
Але це ти вмієш. І маєш це прийняти.
Дехто в церкві бачив, як я граю.
Поїду в їхній дім увечері грати для них.
Не уявляєш, чого нам з твоєю мамою вартувало змусити тебе сидіти рівно тоді.
Де ти був цієї ночі?
У камерах була бійка.
Коли ти брешеш, твій голос звучить дещо здушено.
Поллі Гіллінхед...
тобі не піаністкою,
а детективом варто було б стати.
Отак. Як новий.
Дякую.
Кетлін.
Кет!
Що там із загоном дурнів?
Думаю, головний інспектор сам тобі скаже.
Ти ж знаєш, що це не так.
Ти наглядаєш за мною, а я наглядаю за собою.
У Келловея є свідок, яка стверджує,
що чула два голоси, що розмовляли в квартирі Лі Козенса перед пострілом.
Келловей вважає, що смерть Козенса не була самогубством.
Це означає, що, можливо, його теж підставили за тіло в багажнику.
Він залучає ще людей до справи.
Згадували, що треба знайти ту дівчинку-єврейку
і перекладача з їдишу.
У мене закручений!
У вас є смоктульки, як ті, що діти їли?
Так, одну таку. І мішечок льодяників.
Тримайте.
Дякую.
Що тут в біса коїться?
Гей! Що ти робиш?
Я ж просив: живи так, наче тебе тут немає.
І не існувало.
Я намагалася не існувати. А ще я намагалася поїсти.
Хліб запліснявів, я хотіла його розігріти, піч почала диміти, тож я відчинила вікно.
Естер, якщо я не вдома,
а з мого вікна лунає радіо, що люди подумають?
- То я мала задихнутися? - Ти нас викрила тим, хто стежить!
Тоді що це?
Детективе?
Смоктульки.
Для суворого холостяка?
То хто з нас дурень?
Свіжі овочі, хліб, консерви і все таке.
Він тут точно по наші душі. От чорт!
- Що там? - Як я і казав.
Запалюй піч, убий нас. Нам і так кінець.
Ось квиток в один бік до Інвернесса.
Це в Шотландії.
Туди евакуювали багато дітей. Там безпечно.
І там неподалік лохнеське чудовисько, тож тобі сподобається.
Потяг вирушає з Юстона завтра. Я тебе відвезу.
- Вивезу тебе звідси. - А ти приїдеш?
Можливо.
Не знаю. Найголовніше, щоб ти вирвалася звідси. Ясно?
Стій.
Дочекаймося темряви.
Він має колись піти.
Сьогодні повний місяць.
Значить, зручний час для Люфтваффе.
Коли почнуть бомбити, це наш шанс.
Тридцять років тому за вивчення частки Дойча
нас усіх обізвали би паріями, ізгоями, ідіотами.
Принаймні сьогодні нас сприймають лише як порушників спокою.
Отже, сьогодні ми розглянемо, теоретично,
дослідження частки Дойча при зіткненні з голою сингулярністю.
Як ви бачите, частка розділяється на дві ідеально симетричні частини,
що розходяться в різні боки, ніби одна на одну секунду в минуле,
а друга на одну секунду в майбутнє.
Але що вражає навіть найбільш відкритий розум,
це те, що спостерігати результат, здається, можливо з обох боків.
Адже тепер є дві частинки, одна в минулому, а друга в майбутньому.
І все ж, суміщена система не зруйнувалася.
Перепрошую, професоре.
А як ваша заборонена наукова праця?
Заборонена?
Про взаємодію темної матерії з часткою Дойча.
Хіба в ній не доведено, що створення голої сингулярності можливе?
Що?
Ви, мабуть, помітили, що сьогодні з нами спеціальна спостерігачка,
детектив Мейплвуд,
яка проводить дослідження.
Що це означає?
Це означає, що подорож у часі,
що відбувається як назад, так і вперед,
є можливою...
у реальному світі.
Теоретично.
Професоре, то як ви поясните свого померлого двійника?
Я не можу. Це парадокс.
Знаю, ви мені не довіряєте, але прошу вас допомогти.
- Мій наказ... - Розслідувати мій випадок, знаю.
Але я бачу це по вашому обличчю.
У мене обмаль часу.
Слухайте.
Я не винайшов машину часу. Я не знаю жодних терористів.
Я лише знаю, що не хочу випробувати його долю.
Може, якщо ви будете там,
захищатимете мене.
- Я вам не охоронець. - Ні.
Ви будете гостею.
Я чудовий кухар.
Побудете зі мною?
Будь ласка.
Побуду.
Але я обираю безпечний дім.
Привіт, Меґґі, мені потрібна послуга.
Ну й сморід.
ВІДБИТКИ ДОДАЮТЬСЯ
Можеш прогнати по базі?
Це взагалі відбитки?
З газового ліхтаря. У 1890 році.
Це що, «Команда часу»? Навіть не уявляю де...
Меґґі, будь ласка.
Потіш мене, гаразд?
- Добре. - Дякую.
- Гей. - Принесла заяву щодо цеглини?
- Поклади на стіл, я потім... - Ні, я не щодо цього, сер.
У чому річ?
Дещо, що ви повинні побачити.
І це нерозумно показувати в цій будівлі.
Може, за чаркою?
Чому?
Бо, гадаю, знадобиться випити, почувши це.
Це не для протоколу, добре?
- Чому це не для протоколу? - У мене й без того купа проблем.
Якщо хоч слово з цього запишу офіційно,
усіх, кого я колись засадила, звільнять, бо мене закриють у психлікарні.
Це ризик.
Це безпечне місце, Хасан.
Просто два копи відпочивають після роботи.
Кажи.
Це наш Джон Доу з провулку Лонгарвест.
А це стаття на першій шпальті,
яка звинувачує нас у приховуванні вбивства в провулку Лонгарвест у 1890 р.
Ось. Однакове тату на обох зап'ястях, яке ми також знайшли на цеглі.
Жертву так і не ідентифікували,
а коп з Вайтчепела на ім'я Альфред Гіллінхед вів цю справу.
Він ось тут.
- Це якийсь наклеп. Це... - Це тіло...
зверніть увагу на тату, було виявлено в одній милі від провулку Лонгарвест
у 1941 році.
У Вайтчепелі розслідував цю справу інспектор Чарльз Вайтмен.
Він отут.
Оце він, більше схожий на зірку кіно в шикарному костюмі.
- Може, це фотошоп. - Якби ж то.
Тоді на що я дивлюся? Це ж не...
із «Цілком таємно».
- Це все можна легко пояснити. - Чудово. Я уважно слухаю.
Безпечне місце, Барбере.
Просто два копи відпочивають після роботи.
Почнімо з того, що це — 143-річний малюнок.
133-річний.
А це ще одна жертва вбивства, 1941 рік.
Фото нечітке.
Те саме кульове поранення, той самий шрам на лобі,
те саме тату на зап'ясті.
Я повернуся до цього. А це твій Джон Доу 2023 року,
трохи схожий на тіло 1941 року.
Барбере, вони всі абсолютно однакові.
У провулку Лонгарвест сталося три вбивства, з різницею в десятиліття,
усі ідентичні.
Це не нічого, Барбере.
А якщо це просто жарт, то треба з'ясувати, хто так жартує.
Знаю, ти думаєш, що я боягуз.
Але я люблю свою сім'ю понад усе і захищатиму її.
Бути з тобою до смерті лякає мене.
Але ти мені потрібен, Генрі.
Про що ти думаєш?
Жалкуєш?
Тільки про розслідування.
Я говорив зі своїм редактором.
На першій шпальті буде стаття про Гаркера
і його змову з поліцією Великого Лондону.
Ми назвемо його підозрюваним.
Якщо опублікуєте його ім'я,
можете не дожити до вечірнього випуску.
У вас немає доказів, що він там був.
У нього...
в кишені Паксман і Ледброк.
Бог знає, хто ще. Він небезпечний.
Не хочу, щоб ти постраждав.
- Що це? - Що?
На окулярах. Пляма.
Ти не бачиш?
Континентальні науки.
Може, ми ще його візьмемо.
Вітаю вдома, Айріс.
Киньте сумку на диван. Кухня там, ванна біля дверей.
Ми на 10-му поверсі, тому втекти не вдасться.
Тож навіть не думайте.
Справжній безпечний дім, так?
Так, я помираю з голоду.
Де детектив ховає ножі?
Чи в безпечному домі нема гострих предметів?
Рівень ХРЕБТА низький.
У вас ХРЕБЕТ?
Прошу, займіться ним, не зважайте на мене.
Чудовий краєвид звідси.
Мабуть, добре заробляєте.
Твоя сусідка, Даннет, Лорна, прийшла.
Я щойно закінчила нову главу, але треба дещо...
Лорно.
Чую, у тебе гості.
Успіхів, дорогенька.
Я вставлю беруші!
Гей.
Усе буде добре.
Я спіймаю винного.
Навіть якщо це ви.
Вам не страшно?
- Працювати в поліції? - Ще й як.
Але наша робота важлива і варта ризику.
А що ви робите?
Оберігаємо людей.
Звучить як офіційна відповідь.
Ні.
Це те, у що я вірю.
У що вірить «Небезпечна каплиця»?
Господи.
І гадки не маю. Я ж казав, я не знаю, хто вони.
Я не можу. Я на...
Службі? Я знаю, але воно французьке й органічне.
І ні до чого мені мертвому.
- Так? - Один.
Тільки один.
Стоп.
За Габрієля Дефо.
Він так і не залишив сліду.
Вони наближаються.
- Може, нам варто вже йти? - Спершу має піти він.
Ти з «Кіндертранспорту»?
Вивезена з Берліна перед війною.
У тебе там залишилися родичі?
Можливо, тітка. Я не знаю.
Так, гаразд,
коли вивеземо тебе з Лондону, ми її знайдемо.
А що з твоєю сім'єю?
Чарльзе.
- У нас багато спільного. - Тільки я вмію прибирати.
Ага.
До речі, моє ім'я не Чарльз.
А Карл.
Так назвала мене мама.
Хочу вже піти.
Розслабся. Якщо чуєш свист, значить, вони далеко.
Естер! Чекай!
Естер! Ще не можна виходити. З дороги!
Тримаю!
Ходімо.
Сюди.
Швидше!
Забагато людей. Відійдіть, будь ласка.
Дорогу!
Назад!
Допоможи їм, Карле! Допоможи їм!
Відійдіть від воріт! Назад!
Швидше!
Благослови тебе Боже.
- Гаразд, ходімо. Уперед. - Дякую.
Естер! Я тут.
І я нікуди не піду. Обіцяю.
Усе буде добре. З нами все буде добре.
Чуєш?
Інвернессе, ми їдемо.
Ходімо. Знайдемо собі місце.
Ні. Я ненавиджу натовпи.
Отже, цей Вайтмен намагається розкрити ту ж справу, що й Гіллінхед у 1890,
тільки у 1941 році?
Так. І ця газетна стаття 1890 року каже,
що якийсь сер Джуліан Гаркер був першим підозрюваним Гіллінхеда.
Треба якось з'єднати крапки через 50-річний проміжок.
Хоча б знаю, що не божевільна.
Ні, ти така.
І це заразно.
Адвокат Ендрю Морлі, якого звільнив Еліас, як його звати?
Філіп Даст.
Так, а як називається його фірма?
Юридична компанія Гаркер.
Чипсайд, у центрі.
ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ ГАРКЕР
Заснував сер Джуліан Гаркер у 1894 році.
Чорт! Місця працевлаштування Ендрю Морлі.
ТРУДОВА КНИЖКА
Відтоді, як залишив службу, він працював охоронцем у...
Барабанний дріб.
Дім Гаркерів.
- Господи. - Пропоную поїхати туди і перевірити.
Негайно, сьогодні.
Ні, мені не можна.
Треба неофіційно, а я головний інспектор.
- Для мене нема нічого неофіційного. - Гаразд, поїду я.
Добре.
Тільки без твоїх вибриків, бо я посивію.
І нічого не записуй. Усе усно.
- Тобі що, 12? - Так, мені 12.
А ти поспи. Давай.
Може, дати вашій доньці мою шаль?
Дякую.
Тримай.
- Сідайте. Так. - О! Дякую.
Бідолаха.
Як думаєте, їй можна шматочок шоколаду?
Бери.
Дякую.
Манюня.
Я маю про дещо подбати.
- Наглянете за нею хвилинку? - Звичайно.
- Я швидко. - Сподіваюся.
Гарний медальйон.
Хочеш подивитися?
Хто це?
Моя сім'я.
Як вас звати?
Поллі.
Хто ти?
Чорт.
ПОЛІЦІЯ ВЕЛИКОГО ЛОНДОНУ ДЖОРДЖ АКРОЙД
Тобі доведеться навчитися жити з невизначеністю.
Я скажу тобі те, чого ти не дізнаєшся в інший спосіб.
Запам'ятай це ім'я — Айріс Мейплвуд.
Вона тобі знадобиться.
Мейплвуд заведе тебе так далеко, як треба.
Але пам'ятай...
Привіт.
Привіт. Що ти робиш, га?
Привіт.
Тут моторошно, чи не так?
Колись у цьому домі проводили спіритичні сеанси.
Говорили з мертвими.
Та мені подобається бути наляканим, коли я тут.
Детективе.
Я не викликатиму копів.
Ми знали, що ви прийдете.
Хто це «ми»?
Ви з Елейн?
Ви помиляєтеся.
У нас більше людей, детективе.
Набагато більше.
Ми з Елейн приводили Еліаса сюди
на одну з їхніх великих зустрічей, коли йому було 13.
І всі вони хотіли з ним познайомитися. Усі ці...
«великі шишки». Знаєте, вони...
всі намагалися сказати йому, що для нього значитиме це місце,
що колись усе це належатиме йому.
Це...
лише налякало його.
Гадаю, усе, що ми робили, лякало його.
Ендрю,
скажіть, що відбувається?
Заради нього.
Ці «великі шишки», хто вони?
На цій платівці той самий голос, що й на тій з вашого кемпера, чи не так?
Розкажіть мені.
Можна говорити хоч до другого пришестя.
Ви не повірите, поки самі не побачите.
Це все неминуче.
І це...
зводить з розуму.
Як Саєда, як Елейн, вона...
не могла більше терпіти.
Чому Саєд наклав на себе руки?
Скажіть мені.
Треба було привести вас до тіла.
Привести вас до Еліаса.
Як ви завжди робили.
Пора вам побачити.
Повірити.
Ідіть за мною.
Усе гаразд, киці?
Розумієте, в юності мені завжди казали, що я стану відомим.
Тому я хотів, щоб моя докторська була зі справжнім відкриттям.
Моя дисертація наважилася стверджувати, що причина і наслідок податливі, так?
Тому час, яким ми його знаємо, є цілком мінливим і плинним.
- Можна? - Так.
Я був молодим, амбіційним і...
помилявся.
Такий романтик.
Мабуть, я хотів вірити, що людський дух —
партнер у вічних припливах і відпливах, а не просто ілюзія.
«Партнер у...»
Гаразд. Досить з вас вина.
О боже, вибачте.
Але тепер ви змінили свою думку?
Гадаєте, усе визначено наперед?
- Ми самі нічого не вирішуємо? - А це так жахливо?
Я живу у світі, де вибираю я. Я змушую події відбуватися.
Наведіть приклад.
Чоловік готує жінці вечерю.
Вона погоджується її з'їсти.
Він наливає їй келих вина.
Вона погоджується його випити.
Один келих перетворюється на кілька.
І...
вона усвідомлює, що любить французьке вино.
Вона відкорковує пляшку номер два,
бо сама так захотіла.
Ні.
Ви дуже впевнені у своїх кулінарних здібностях.
Це залежить від мільйона факторів і сил, які вже трапилися з вами,
про які ви не знаєте.
- Назвіть один. - Добре.
Ваше ставлення до алкоголю пов'язане зі ставленням батьків.
Генетично, смакові рецептори язика,
особливий склад і чуйність роблять це вино
для вас просто розкішним на смак зараз, у цю мить.
Температура в кімнаті, настрій, з яким його п'єте, людина, з якою п'єте.
Я веду до того, що свободи волі не існує.
Це ілюзія.
Навіть приємна.
Це означає, що спонтанність теж нереальна?
Боюся, що так. Її не існує.
Прикро.
Коли вам поставили пристрій?
Давно.
Хіба держава не має надати лікування всім громадянам, хто його потребує?
Включно з тими, хто не бажає бути частиною цього кращого світу.
Думаю, вони вибирають залишатися позаду
або повернутися будь-коли.
Це відчинені двері.
Ви завжди були такою абсолютисткою?
- Я б сказала реалісткою. - А як щодо сірих зон?
Я не кажу, що те, що ми маємо зараз, ідеальне,
але воно краще за те, що було до бомби.
Корумповані політики висмоктують планету досуха, щоб багаті були жирними й ситими.
Усім байдуже, живий ти чи помер.
Кожна відмінність — слабкість, що використають проти тебе.
Тепер є порядок.
Мир.
Легені можуть дихати, люди небайдужі.
І я думаю, щоб захистити це, варто боротися,
покласти за це життя.
Хіба ні?
З вами усе гаразд?
Так, вибачте, мені треба в туалет.
Гей, просто хочу сказати,
мені дуже сподобалося ваше товариство, і я дуже радий, що зустрів вас.
Відбій тривоги.
Будь ласка, виходьте організовано.
Відбій тривоги.
- Вам допомогти? Гаразд. - Так.
Де дівчинка?
Мила дівчинка наполегливо вирішила дочекатися вас.
Вам пощастило, сержанте Вайтмене.
Знайте: вас люблять.
Естер.
Естер?
Естер, ходімо.
Час іти. Вставай.
Естер.
Вставай, мала.
Вставай, вже час іти.
Естер, вставай, люба. Ні!
Ну ж бо.
Ну ж бо!
Естер.
Ну ж бо!
Ні!
Твоя сусідка, Даннет, Лорна, прийшла.
Я заснула з відчиненим вікном. Белла...
Белла знову застрягла на твоєму боці виступу. Знаю!
Та вона вперта, як мул.
Вибач. Я знаю, що в тебе гості.
Він там?
Белло, ти діва!
Дивися, куди це тебе привело. Іди до мене, мама тут.
Давай.
Якого дідька?
Дефо!
Думали втекти?
- Послухайте, Айріс, я поясню. - Безпечний дім, га?
- Ми не такі, як ви думаєте. - Замовкніть!
Габрієлю Дефо, вас заарештовано за підозрою в терористичній діяльності.
Усе, що ви скажете, буде...
Що ти робиш?
Що тепер?!
Веземо до «Каплиці».
Не лякайтеся.
Це не музей.
Підходьте ближче.
Торкайтеся, якщо хочете.
Отак.
Вони не кусаються.
Як я вже казав, нам потрібно, щоб ви в це повірили.
Повірила в що?
У майбутнє.
Що цей шлях, яким ми йдемо, змінить світ,
і ми всі маємо свою роль.
Сім'я Елейн працювала на Гаркерів від самого початку.
Покоївки,
дворецькі.
Тож ми знали правду.
Ми знали, що має статися жахлива подія,
щоб відбулося наше майбутнє.
І саме це було так важко для мене.
Знати, що Еліас закінчить так, сповнений жалю і болю
через те, що він зробив.
Що він...
зробить.
Еліас помер, коли хотів це виправити,
але було надто пізно.
І це так жахливо.
Будучи йому батьком, змушувати його зробити те,
про що, як знаєш, він пошкодує...
Ендрю.
Будь ласка, я не розумію.
Якби вас не було поруч, він би зробив це? Чи можна було б це зупинити?
Дозволити Еліасу жити своїм життям, де він нікого не кривдить.
Про яке він не пошкодує.
Бідолашний хлопчик.
Хотів би я знати, як йому допомогти.
Скажіть Еліасу, що мені шкода.
Він заслужив кращого за мене.
Ендрю!
Хай у що ви влипли, ми можемо допомогти.
Я можу допомогти.
Ми все владнаємо.
Боже.
Гаразд?
Гаразд, просто заспокойтеся. Отак.
Скоро все скінчиться.
- Ні! - Так.
Пробачте.
Ні, не треба!
Ні!
Ендрю!
Допоможіть!
Переклад субтитрів: Марина Хижнякова