‫- הגופה -‬
‫הכול מוכן לקראתך, אדוני.‬
‫עוד כמה אחרי זה?‬
‫רק עוד אחד, אדוני. אחרי זה.‬
‫תודה, מולינס.‬
‫הקלטה מספר 255.‬
‫שלום, שהארה.‬
‫מדבר אליאס.‬
‫אנחנו רוחות העבר, ההווה והעתיד זה של זה.‬
‫קשה לתפוס את זה, נכון?‬
‫דבר אחד אני יודע בוודאות,‬
‫אנחנו עוד נשוב וניפגש.‬
‫- הסקוטלנד יארד החדש -‬
‫בשבילך, ב-14 ביולי, הכול ישתנה.‬
‫העיר הזאת ואלה שמשרתים את תאוות הבצע שלה‬
‫יימחו מעל פני האדמה.‬
‫מאתיים אלף ייהרגו בפיצוץ הראשוני.‬
‫סערת האש שתבוא בעקבותיו תכפיל את המספר,‬
‫והנשורת תכפיל אותו שוב.‬
‫הכאוס שיישאר אחר כך‬ ‫יחשוף את בני המעמד השליט‬
‫כפי שהם באמת, טפילים שדואגים רק לעצמם,‬
‫ויסלול את הדרך לעתיד‬
‫שיהיה שווה את ההמתנה, אני מבטיח.‬
‫בארבעה עשר ביולי,‬
‫את תמלאי את תפקידך, שהארה,‬
‫את החלק החיוני מכולם.‬
‫אין דרך לעצור זאת.‬
‫זאת כבר היסטוריה.‬
‫ה-14 ביולי. היום.‬
‫אני די בטוחה שהקול שייך‬ ‫לבנקאי, סר ג'וליאן הארקר,‬
‫שמת ב-1941.‬
‫הוא ייסד את בנק הארקר ושות'‬
‫וגם עמד בראש מין כת יום דין.‬
‫שניהם קיימים עד היום.‬
‫פקד בארבר, הבוס שלי, הוא הנין של הארקר.‬
‫ואני מאמינה שבארבר‬ ‫הוא אביו של אליאס מניקס,‬
‫שאותו בארבר הוציא מהכלא אתמול,‬ ‫ומאז נעלמו עקבותיהם.‬
‫אליאס מניקס סיפר לי שהכת הזאת‬
‫מתכננת לפוצץ פצצה "כמו שלא ראית בחיים".‬
‫אלה המילים שלו.‬
‫אתם מלוחמה בטרור.‬
‫זה התחום שלכם.‬ ‫אני חושבת שמדובר באיום גרעיני.‬
‫סמלת,‬
‫אם זה באמת הוקלט ב-1941,‬
‫זה ארבע שנים לפני הירושימה.‬
‫איך ייתכן שזאת לא מתיחה?‬
‫שמעתם את ההודעה.‬ ‫הוא אמר שזה יקרה היום. עכשיו!‬
‫מה את רוצה שנעשה?‬ ‫-שתיבהלו!‬
‫הדבר היחיד שמלחיץ אותי‬ ‫הוא העובדה שבארבר שחרר את מניקס.‬
‫היי!‬
‫אני כאן.‬
‫יש לך מושג‬
‫כמה זמן, כסף ותיאום נדרשים‬ ‫כדי לארגן משהו מהסוג הזה?‬
‫אנחנו מדברים על שנים של תכנון.‬
‫זאת בדיוק הנקודה שלי. זה הוקלט ב-1941.‬
‫אי אפשר להסתיר פצצה גרעינית במחסן 80 שנה.‬
‫צריך מעבדה מאובטחת מאוד,‬
‫עם דפנות עופרת,‬ ‫צוות שיבנה אותה, שיתחזק אותה.‬
‫בלב לונדון? זה בלתי אפשרי.‬
‫ואולי מתחתיה?‬
‫מתחתיה?‬
‫היי! משטרה.‬
‫המפתח הזה, אתה מזהה אותו?‬
‫זה מפתח לכספת, כן או לא?‬
‫זה מהכספות הכי ישנות שלנו.‬
‫איך השגת אותו?‬
‫- מחפש... -‬
‫מה? מה העניין?‬
‫אלוהים אדירים.‬
‫את גברת שהארה חסן‬ ‫מספנסר דרייב 15, וייטצ'אפל?‬
‫הכספת על שמך מאז השישה במאי 1941.‬
‫פאק.‬ ‫-רגע.‬
‫מה הקטע?‬
‫זה החלק הכי עתיק בבניין, פה למטה.‬
‫סליחה על האורות.‬
‫זאת הכספת שלך, בלשית.‬
‫חור המנעול שם.‬
‫אלייך.‬
‫פאק!‬
‫אל תעני.‬
‫אני חייבת.‬
‫הם עוד לא סיימו איתי.‬
‫חסן...‬
‫פאק.‬ ‫-אלוהים אדירים.‬
‫שלום, שהארה.‬
‫את יודעת מה אני אוהב בך?‬
‫את תמיד בעין הסערה.‬ ‫לא ברחת ממנה, אפילו לא פעם אחת.‬
‫החדשות הרעות הן שהפצצה עכשיו "חיה",‬
‫ושל מי האצבע על הכפתור...‬
‫אני חושב שאת יודעת.‬
‫קדימה.‬
‫הוא פוחד. הוא מבולבל.‬
‫ואת תעזרי לו להחליט.‬
‫סעי מערבה בכביש איי-40 עד שאתקשר שוב. לבד.‬
‫צאי. עכשיו!‬
‫את המפתחות.‬
‫אני באה איתך.‬ ‫-לא. הוא אמר רק אני.‬
‫אין מצב.‬
‫אני יודעת שהייתי קשה איתך קודם,‬ ‫ואני מאמינה לך במאה אחוז.‬
‫אבל אני נשארת צמודה אלייך.‬
‫לפנות את החדר! כולם החוצה!‬
‫קח אותו למעלה, אדוני.‬ ‫-קדימה.‬
‫כולם משוחררים. השאירו הכול כמו שהוא.‬ ‫-כולם החוצה!‬
‫פצצה ממלה"ע השנייה שלא התפוצצה‬
‫והתגלתה במהלך בדיקה...‬
‫...התגלתה קבורה עמוק בכספת בבנק הארקר.‬
‫- שיחה לא מזוהה -‬
‫מדברת חסן.‬
‫מתקדמת יפה, אני מקווה.‬
‫את צריכה להודות לי‬ ‫על זה שהוצאתי אותך מהבלגן.‬
‫אני רוצה לדבר עם אליאס.‬
‫עוד תדברי, חברה. תדברי.‬
‫בשביל זה אנחנו עושים את זה. רק חכי.‬
‫את מבינה, את חלק גדול מזה, שהארה.‬
‫תמיד ידענו את זה. את תעזרי לו לבחור.‬
‫הארץ הזאת תדע שהיא אהובה. זה יהיה יפה.‬
‫אני צריך להודות לך.‬
‫עכשיו, אני רוצה שתגיעי למקום נחמד ומנומנם‬
‫שנקרא רציף ולס, ממש על הנהר.‬
‫רק את.‬
‫אם אראה עוד מישהו, נלחץ על הכפתור.‬
‫רק את.‬
‫תגידי.‬
‫רק אני.‬
‫אבא, אתה צריך להוציא‬ ‫את ג'אווד מלונדון. זה רציני.‬
‫סעו לדודה סאפי. תבטיח לי שתיסעו מיד.‬
‫בבקשה. אני אוהבת את שניכם.‬
‫שהארה, לא, חכי...‬
‫עד כמה אנחנו סומכות על בארבר הזה‬ ‫שלא יפעיל את הפצצה?‬
‫אי אפשר לסמוך, אבל אין לנו ברירה עכשיו.‬
‫תראי, אני מכירה את הנער הזה.‬ ‫אני חושבת שהוא לא מסוגל לעשות את זה.‬
‫את חושבת?‬
‫תני לי לשכנע אותו.‬
‫אין תוכנית חליפית עכשיו. רק אנחנו כאן.‬
‫פאק.‬
‫בוא, בוא הנה.‬
‫אני מצטער שלא הייתי לצדך,‬ ‫אבל אני כאן עכשיו.‬
‫זאת בחירה שלך. זאת החלטה שלך.‬
‫הבחירה שלך, אליאס.‬
‫זה כל מה שנבקש ממך אי-פעם.‬
‫בוא הנה.‬
‫זה המרעום, בסדר?‬
‫זאת החלטה שלך.‬
‫אתה השארת לנו את התקליטים.‬
‫אתה אמרת לי שהיית צריך לסבול,‬ ‫שהיית צריך לראות את העולם מהביבים.‬
‫אני רק רוצה שתהיה מאושר, אליאס.‬
‫כי הכאב שלך היה נחוץ לנו כזרז,‬
‫כניצוץ שיחולל את כל זה.‬
‫אתה מבין?‬
‫לא.‬
‫ואני אומר לך שאני לא מה שאתם חושבים שאני.‬
‫אתה תבין.‬
‫אני פה כדי לעזור לך להגשים את החלום שלך.‬
‫וחסן תיתן לך את המפתח.‬
‫ידיים לצדדים.‬
‫משם.‬
‫זה היה אמיץ מצדך להגיע עד הלום, שהארה.‬
‫אליאס, אתה בסדר?‬
‫הוא בסדר גמור.‬
‫זה הטיול הראשון שלנו כאב ובן,‬
‫וזאת הפלגה. מה כבר יכול להשתבש?‬
‫עכשיו, שבי מול אליאס.‬
‫ועכשיו, סוף סוף, זה עובר אליכם.‬
‫כפי שהיה אמור לקרות.‬
‫אדוני.‬
‫אוי, אלוהים.‬
‫אליאס, זה המשחק שלהם, לא שלנו.‬
‫תן לי את זה, והכול יסתיים.‬
‫היי. אם תלחץ על הכפתור הזה,‬
‫כל כך הרבה אנשים ימותו.‬
‫אני לא מאמינה שאתה מרושע כל כך.‬ ‫אני פשוט... לא מאמינה.‬
‫איש לא צריך לומר לך מה לעשות, אליאס.‬ ‫רק אתה צריך להחליט.‬
‫אין שום כאב שמצדיק את זה.‬
‫אתה לא אדם כזה.‬
‫מצטערת. אני מצטערת.‬
‫לא, אנא, אל...‬ ‫-לאט לך, שהארה.‬
‫תתנהגי יפה.‬
‫בסדר, היא אמרה מה שהיה לה לומר.‬ ‫עכשיו תורך.‬
‫זה...‬
‫התקליט האחרון שסר ג'וליאן הארקר הקליט.‬
‫והוא מיועד לך, אליאס.‬
‫ממש ממקור ראשון.‬ ‫-הוא משקר, אליאס.‬
‫זה מזויף. זאת שטיפת מוח.‬ ‫-למה לא ניתן לו להחליט?‬
‫את הרי הקשבת לתקליט שלך, שהארה.‬ ‫הוא הביא אותך לכאן.‬
‫חייתי את חייך, אליאס.‬
‫כשאתה יושב בסירה ההיא‬
‫ומרגיש את ליבך הולם בחזה,‬
‫אותו הלב פועם בחזי.‬
‫יום אחד גם אתה תשב במקומי‬
‫ותקליט את המילים האלה בדיוק‬
‫ב-1941.‬
‫דחו אותך מראשית חייך,‬
‫גם אימך וגם אביך.‬
‫נשאת את האומללות הזאת‬ ‫מאז שאתה זוכר את עצמך.‬
‫כאילו זאת אשמתך.‬
‫ואתה תמשיך להיות לבד,‬
‫אלא אם תעשה את מה שחיוני לעשות.‬
‫אז תהיה אהוב.‬
‫היי.‬
‫ברבות הימים, תביא איתך עידן חדש,‬
‫עולם חדש,‬
‫עולם שיהיה בו חופש, ואהבה תהיה הכול.‬
‫אתה תחזור ל-1890‬
‫ואתה תחיה את חיי כסר ג'וליאן הארקר.‬
‫אתה תמצא אושר,‬
‫חיים עם חום במקום עם קור.‬
‫אתה תהיה אני, ואני איוולד מחדש בדמותך‬
‫שוב ושוב ושוב.‬
‫כל חייך,‬
‫כאבך,‬
‫כעסך,‬
‫הכול מתמצה ברגע הזה.‬
‫לחץ על הכפתור, אליאס.‬
‫לחץ על הכפתור ודע שאתה אהוב.‬
‫דע שאתה אהוב.‬
‫דע שאתה...‬
‫אליאס, יש לך אפשרות לבחור. אל תקשיב לו.‬
‫...שאתה אהוב. דע...‬
‫אליאס, בבקשה!‬ ‫-...שאתה אהוב.‬
‫היי!‬
‫אבא! לא!‬
‫לא.‬
‫אל תירי בו! לא!‬ ‫-זוזי!‬
‫לא!‬
‫חכי. בבקשה.‬
‫העולם שלך, אליאס.‬
‫לא.‬
‫אליאס,‬
‫אליאס, תן לי את זה.‬
‫אליאס, אתה לא רוצה את זה.‬
‫בבקשה.‬
‫לא...‬
‫יש אישור לנטרל את הפצצה.‬
‫טיק-טוק, טיק-טוק.‬
‫לא נשאר הרבה זמן, פרופסור.‬
‫אתה יודע טוב מכולם איך זה נגמר.‬
‫ושהארה.‬
‫אנחנו בקושי מזהים זה את זה, נכון?‬
‫לעולם לא אשכח איך עזרת לי ביום ההוא.‬
‫ואני לעולם לא אסלח לעצמי‬ ‫על זה שלא הרגתי אותך.‬
‫איליין ואנדרו הבטיחו לי את הרגע הזה.‬
‫הבטחתי לעצמי את הרגע הזה,‬ ‫שבו אדע שאני אהוב.‬
‫בניתי עולם שלם‬ ‫כדי שגם אחרים יכירו את ההרגשה הזאת.‬
‫אני עדיין מחכה.‬
‫אבל כשאעבור שם, אמצא אותה לעצמי.‬
‫אני אמצא את האהבה הזאת‬ ‫ואתן לה לפרוח ולהפוך לעולם הזה.‬
‫שאלת אותו, מייפלווד?‬
‫שאלת אותו אם הוא זה שהרג חצי מיליון איש,‬
‫וביניהם הבן שלי?‬
‫תסתכל לה בעיניים, אליאס.‬
‫תאמר שלא עשית את זה.‬
‫זה נכון?‬
‫כן.‬
‫ואני אעשה את זה שוב.‬
‫חכי!‬
‫מתי תלמדי? את לא יכולה למנוע את זה!‬
‫עשית את חלקך, ועכשיו אני אעשה את חלקי.‬
‫את האימא של העולם הזה, שהארה.‬
‫ואני האבא.‬
‫חסן, לא!‬
‫שנת 1890. תכין.‬
‫לא.‬
‫תצטרך להרוג אותי.‬
‫לא. כוון את האקדח אל ראשה.‬
‫שמע, אתה יודע שאתה תמות,‬ ‫אבל אתה לא יודע מה יקרה לה.‬
‫זה תלוי בך.‬
‫פתח את "הגרון", ולא,‬ ‫אני מבטיח לך שהיא תמות.‬
‫אני מפקיד את העתיד הזה, את העולם שלנו,‬
‫בידייך.‬
‫אייריס,‬
‫תזכרי, שינוי הוא לא משהו שמבקשים למצוא,‬
‫אלא משהו שחוששים מפניו.‬
‫והפצצה לא רק לקחה, אלא גם נתנה.‬
‫אני חושב שעמוק בפנים את יודעת את זה.‬
‫את מבינה?‬
‫כן... המפקד.‬
‫דעי שאת אהובה.‬
‫אתה בהחלט יודע לאלץ גבר להמתין.‬
‫הצלחת להוציא מהארקר הודאה?‬
‫הארקר אמר שעליי להפליל אותך ברצח.‬
‫זה מגוחך. הם לא יכולים.‬
‫הבן של מפקד המשטרה הוא האליבי שלי.‬
‫לא, הבן של המפקד בדיוק חתם על תצהיר בשבועה‬
‫שבו הוא מכחיש שהיה איתך.‬
‫אני הכרחתי אותו לחתום.‬
‫לא הייתה לי ברירה. שרלוט ופולי...‬
‫ו...‬
‫באת לעצור אותי.‬
‫באתי לומר לך לברוח.‬
‫הנרי.‬
‫אין הרבה זמן. לך.‬
‫אתה יכול ללכת לכל מקום שאתה רוצה ולחיות...‬
‫נילחם בהם!‬ ‫-לא.‬
‫העקשנות שלך תביא למותך!‬
‫הממסד כולו יילחם בך. איש לא יאמין לך,‬
‫וירצחו אותך בכלא‬ ‫לפני שתספיק להיות קדוש מעונה.‬
‫אתה באמת חושב‬ ‫שבריחה שלי מהעיר תשים קץ לכל זה?‬
‫אתה תפסיק לדפוק אותי,‬
‫אך הם לעולם לא יפסיקו לדפוק אותך,‬ ‫פחדן חסר חוט שדרה!‬
‫כי זה כל מה שאתה.‬ ‫-הנרי.‬
‫זה מה שתמיד היית.‬ ‫-לעזאזל, רק ברח!‬
‫הם יהרגו אותך.‬
‫ואני לא אוכל לחיות עם דמך על ידיי.‬
‫זה בזבוז של התקווה שלך, של האור שלך.‬
‫אין לך סיכוי לנצח פה.‬
‫ברח.‬
‫הם לא יניחו לך.‬
‫הם ימררו גם את חייך.‬
‫בוא איתי.‬
‫אני חייב לסיים את זה.‬
‫קאלוויי היה אדם טוב.‬
‫חבל, אבל טביעות האצבעות‬ ‫על האקדח הן שלך, לא שלי.‬
‫ואתה איימת בו על אישה בת 68 חסרת ישע.‬
‫בנוכחות עדים.‬
‫הסיכויים לחפותך דלים.‬
‫הכלבה המרושעת הזאת הרעילה ילדה.‬
‫הכלבה המרושעת הזאת היא במקרה אימי.‬
‫זה הגיוני.‬
‫אתה צריך לקבל החלטה.‬
‫אני יכול להאשים אותך ברצח קאלוויי והשאר,‬
‫כולל הילדה.‬
‫אתה תשתלשל מהחבל.‬
‫או שתקשיב למה שיש לי לומר,‬
‫והאקדח הזה ייעלם.‬
‫למה?‬
‫שמעתי ממקור מוסמך ביותר‬ ‫שתפקידך עוד לא הסתיים.‬
‫מהסנה הבוער, כביכול.‬
‫הגיע הזמן להראות לך את כל התמונה.‬
‫נראה מוכר?‬
‫התמונות האלה צולמו לפני 50 שנה.‬
‫מה זה? איזו בדיחה פקקטה?‬
‫מה אתה חושב שאני?‬
‫אדם שזקוק נואשות לישועה,‬ ‫ומחפש אותה בכל המקומות הלא נכונים.‬
‫יש הבדל בין אידיאלים רגעיים‬
‫שיש לנו בראש...‬
‫לבין הדברים שאנחנו באמת‬ ‫משתוקקים להם עמוק בלב.‬
‫אתה יכול להרוויח מהידע שיש לנו.‬
‫שמך יכול להתנוסס על המשרד הזה‬ ‫כבר מחר בבוקר.‬
‫"פקד בילוש וייטמן."‬
‫הנה הוא, הרעב הזה.‬
‫זאת לא בושה שיש לך תאוות.‬
‫אין לנו בעיה עם זה‬
‫שפתאום מצאת את מצפונך בעניין הילדה.‬
‫זאת הייתה החלטה שלך?‬
‫לא. לא, לא שלך.‬
‫אתה רק מנקה שולחנות שהיונים מחרבנות עליו.‬
‫אז מי הבוס האמיתי, היידן?‬
‫אני רוצה לדבר עם הממונה האמיתי.‬
‫כרצונך.‬
‫אבא אמר שתבוא.‬
‫הודג'ס, עדכן את הארקר האוס שאנחנו באים.‬
‫כן, אדוני.‬
‫חשבת שאתה מכיר אותי, ילד עשיר?‬
‫חשבת שתפתה אותי במה?‬
‫במשרד המחורבן הזה? באיזה תפקיד מחורבן?‬
‫אני לא כזה.‬
‫ואשר לסנה הבוער שלך, אני רוצה לכבות אותו.‬
‫אני הולך לומר שלום לאבא'לה.‬
‫זה על קאלוויי.‬
‫- משטרת לונדון רבתי‬ ‫צ'רלס וייטמן -‬
‫- אני מצהיר שזאת האמת לאמיתה.‬ ‫אלפרד הילינגהד -‬
‫בפנים תמצא כל מה שאתה צריך‬ ‫כדי לתפוס את האיש שלך, פקד.‬
‫הגיע הזמן.‬
‫הנח שם.‬
‫התיק נסגר עכשיו.‬
‫שוב חזרת הביתה מוקדם.‬ ‫אתה מתכוון להפוך את זה למשהו קבוע?‬
‫שטוף ידיים. פולי צריכה‬ ‫לאכול מהר. הזמינו אותה...‬
‫פולי, די לנגן.‬
‫פולי, די!‬
‫מה קרה?‬
‫מה שאני צריך לומר לך...‬
‫זה לא הוגן שאני...‬
‫פולי, תעלי לחדרך.‬
‫לא, אני נשארת.‬
‫זה העיתונאי?‬
‫ברגע שראית אותו כאן...‬
‫ידעתי מהבעת פניך.‬
‫שרלוט.‬ ‫-אנא, לא.‬
‫זה תמיד היה כך?‬
‫השתדלתי כל כך להיות האדם שרצית שאהיה.‬
‫משהו מזה היה אמיתי?‬
‫אלוהים, כן.‬
‫אל תפקפקי בזה לעולם.‬
‫האהבה שלי אלייך ולפולי אמיתית ביותר.‬
‫פשוט...‬
‫תמיד היה משהו נוסף...‬
‫אמיתי לא פחות.‬
‫גם אם מאוד לא רציתי שיהיה.‬
‫אלפרד, מה קורה?‬
‫פתח, הילינגהד!‬
‫אבא, המשטרה בדלת.‬
‫הילינגהד, פתח מיד!‬
‫ביצעתי רצח.‬
‫משטרה!‬ ‫-הרגתי אדם.‬
‫לא היית עושה דבר כזה!‬ ‫-עשיתי זאת.‬
‫אחרת נשבור את הדלת בעצמנו.‬
‫לא נכון. אתה משקר.‬
‫אני יודעת שאתה משקר. אני תמיד יודעת.‬ ‫-פולי.‬
‫לא עשית את זה!‬
‫בעלך רוצח, גב' הילינגהד.‬
‫ראי במו עינייך את ההודאה שעליה חתם.‬
‫חתמת על זה?‬
‫אלפרד הילינגהד, אתה עצור‬ ‫על רצח האיש בסמטת לונגהרווסט...‬
‫אני מצטער.‬
‫...בבוקר העשרה בספטמבר בשנת אדוננו 1890.‬
‫אזקו אותו.‬
‫לא, אלפרד.‬
‫הוא משקר. הוא לא עשה את זה. אבא!‬
‫לא!‬ ‫-אבא!‬
‫קדימה.‬
‫אבא!‬
‫אלפרד! לא, אלפרד!‬
‫אימא!‬
‫אלפרד!‬
‫איך אפשר לעזור?‬ ‫-אני רוצה לדבר עם בעלי הבית.‬
‫אני שואל כי יש אור דולק למעלה.‬ ‫צריכה להיות האפלה.‬
‫נאצים, אה? כמו פרפר לאש.‬
‫שילכו לעזאזל, ג'יבס. מבין אותי?‬
‫אחשיך את החלון מיד. תודה.‬
‫לא. לא תצא מזה בקלות כזאת.‬
‫אתה מבין, יש קנס.‬
‫הרגתי אותה בעדינות רבה.‬
‫אני באמת...‬
‫אז זה אתה.‬
‫שמה היה אסתר. היא הייתה בת 11.‬
‫לא הגיע לה למות.‬
‫אתה חושב שאתה נוטל ממני את חיי?‬
‫אתה הרגת אותה.‬
‫אדם לא יכול לחיות...‬
‫לא, איחרת את המועד.‬
‫זה נגמר.‬
‫וייטמן, הישאר במקומך!‬
‫אתה עצור על רצח.‬
‫דפו!‬
‫אנחנו האחרונים פה, אייריס.‬
‫זרוק אותו.‬
‫לא שיערתי שאת תהיי האדם שיירה בי.‬
‫את לא חייבת לעשות זאת.‬
‫את באמת לא חייבת.‬
‫אני יכול ללכת אחריו.‬
‫אני יכול לעצור אותו.‬
‫תני לי לנסות.‬
‫אין דבר כזה רצון חופשי.‬
‫זאת אשליה.‬
‫אני יכול לשבור את הלופ הזה בעבר.‬
‫היי, דפו!‬
‫עצור!‬
‫לגבריאל דפו.‬
‫הוא לא באמת הטביע את חותמו.‬
‫גבריאל, בבקשה.‬
‫אל תאלץ אותי.‬
‫תתפסי אותי אם את יכולה.‬
‫כבר תפסת.‬
‫תתפסי אותי אם את יכולה.‬
‫כבר תפסת.‬
‫אז כל זה היה לחינם? אפשר ללכת הביתה עכשיו?‬
‫לא, אל תלכו הביתה עדיין. רק... לאן הגעתם?‬
‫דפטפורד.‬
‫אמרתי לך לצאת מלונדון,‬ ‫והגעתם רק עד דפטפורד?‬
‫ידעת שאני לא יודע לנהוג.‬ ‫-נעבוד על כללי החירום שלנו, אבא.‬
‫בסדר, תתאכסנו במלון‬ ‫עד שאומר שאפשר לחזור, טוב?‬
‫בסדר, אבל המשטרה תשלם.‬
‫ג'אווד רוצה לדבר איתך.‬
‫אימא.‬ ‫-שלום, חומד.‬
‫אני מצטערת שהבהלתי אותך. הכול בסדר, טוב?‬
‫מתי נחזור הביתה?‬
‫בקרוב מאוד. כולנו נהיה בבית יחד‬ ‫ואני אתן לך חיבוק גדול ונשיקה.‬
‫בסדר. אני אוהב אותך.‬
‫גם אני אוהבת אותך, מותק.‬
‫יותר מכל דבר. אני צריכה לסיים, מותק.‬
‫תקשיבי.‬
‫תעשי לי טובה.‬
‫ביקשתי להסיע אותך לכלא בעצמי.‬
‫הם מרשים לי.‬
‫בהנחה שאתה רוצה שאסיע אותך.‬
‫את חושבת שבארבר באמת היה אבא שלי?‬
‫אימא שלך אמרה שכן.‬
‫אז היא בחיים?‬
‫אימא שלי.‬
‫אני לא רוצה שהיא תראה אותי בכלא.‬
‫איפה הכדור?‬
‫שרה? זאת סמלת חסן.‬
‫הוא כאן, במכונית.‬
‫שרה, תפתחי את הדלת.‬
‫היי, שרה. הוא רק רוצה‬ ‫לראות אותך לפני שהוא הולך.‬
‫אני לא יכולה. אני מצטערת, לא.‬
‫שרה, את לא יכולה לעשות לו את זה.‬ ‫את יודעת שאת לא יכולה.‬
‫אני לא יודעת מה לומר לו.‬ ‫אני מצטערת, ממש מצטערת.‬
‫שרה, הוא הולך לכלא.‬
‫תראי אותו עכשיו, כל עוד הוא חופשי.‬
‫אני לא יכולה.‬
‫קדימה, הוא זקוק לאימא שלו.‬ ‫-אני לא יכולה.‬
‫רק תאמרי לו שאני ממש מצטערת,‬ ‫אבל אני לא מה שהוא צריך.‬
‫שרה!‬
‫שרה, את לא יכולה לעשות לו את זה שוב!‬
‫שרה!‬
‫זאת החלטה שלך.‬
‫שיט.‬
‫מחובר פה טלפון נייד.‬
‫עוד מרעום.‬
‫שרה, הוא הבן שלך!‬
‫שרה, אל תעשי לו את זה שוב!‬
‫היי!‬ ‫-רד ממנו!‬
‫מה אתה עושה? היי, תפסיק!‬ ‫-הוא לקח לו את הטלפון.‬
‫אליאס!‬ ‫-אל תתקרבי!‬
‫הם צדקו לגביי!‬
‫דע שאתה אהוב. דע שאתה אהוב.‬
‫דע שאתה אהוב.‬
‫דע שאתה אהוב!‬
‫- הילינגהד‬ ‫16.9.1890 -‬
‫אני רוצה לדעת!‬
‫טילי, תקראי לאבא!‬
‫איזו שנה זאת?‬
‫מה?‬
‫איזו שנה זאת?‬
‫תרגום כתוביות: נעמי מאזוז‬