-Вітаю в скромній оселі. -Ух ти. Гарно.
-Заходь. -Супер. Дякую.
Якщо голодний, тут щось лишилося.
Деруни. Клас.
-Ох, зараза! -Боже.
-Я думала, це мій дядько. -А дядько в тебе красунчик.
-Я Вілл. -Я Медді. Привіт.
-Ходімо в мою кімнату. -Так.
Гарна кімната.
А це нормально? Може, не треба?
Я ж зачинила двері.
Чи даєш ти мені офіційну згоду на участь
у статевому блуді?
-Можна. Дякую. -Чудово. Дякую.
Ми ж домовлялися дивитися фінал разом.
То приходь.
Я зайнята важливою справою.
Ой, капець, Райлі пише про серію.
-Добре. -Може, все-таки подивитеся?
-Усе нормально. -Ні! Ти що.
-Я зайду іншим разом. -Райлі, без спойлерів.
-От нафіга? Ти мала почекати. -Вибач.
-Шикарний ліфчик. -Дякую.
-Груди в ньому – топ. -Правда?
Так. Я взяла твій улюблений.
Кокосова олія – наче масло.
-А кінець сезону... -Бувай.
-Бувай. Радий знайомству. -Я теж.
-Рада була. -Приємного перегляду.
-Класна сорочка. -Дякую. Гарного вечора.
@HELLOAUDREYJONES ХАЙ ПОЧНЕТЬСЯ ПОДОРОЖ
ПЛАТОНІЧНЕ КОХАННЯ
То що зараз буде?
Я вперше на розлученні.
Одна мама з дитсадочка Френсіс святкувала розлучення три роки тому.
Ми всі мали щось казати експромтом,
-щоб підняти настрій розлученій. -Господи.
-Ненавиджу виступи. -Знаю. Я теж.
Тому я накидала план.
Що? Ти не сказала, що треба щось написати.
Нічого. Я вдам, що на ходу придумала.
Скажу, типу:
«Усе наше життя
ми будемо губитися й знаходитися, злітати й падати сотні разів.
Але це тільки скороминуща мить,
а важливо те, що ми всі підтримуємо одна одну».
Згодиться для Крістін
та її каліфорнійського нью-ейджу з хіпозними дурницями.
-Правда? -Так.
-Кришталево. -Мінусів нема.
Дами. Дами...
-Привіт! Саме вчасно. -Привіт.
-Сідайте всі.
По-перше, хочу подякувати всім за те, що прийшли
з бажанням підтримати Крістін
на цьому складнючому етапі життя.
Зараз ми утворимо коло підтримки,
в якому промовимо слова, які підбадьорять і зцілять нашу Крістін.
Хто бажає почати?
Кейті, може, ти?
-Я перша? -Так.
Добре. Так, авжеж.
Крістін, я...
Усе своє життя ти будеш губитися й знаходитися... сотні разів.
Губитися й знаходитися.
У нас усіх так буде.
Це лише мить, скороминуща.
Але важливо те, що ми всі підтримуємо одна одну.
Яка краса.
Чудово, Кейті, прекрасний початок.
-Дякую. -Іди сюди.
-Такі особливі слова. -Це від серця.
Вибач.
Сильвіє, хочеш бути наступна?
-Перевершити Кейті складно. -Дякую.
Батьки розлучилися,
і то була найкраща подія в татовому житті.
Він просто розквітнув.
Вступив у яхт-клуб, написав мемуари.
І навіть відкрив ресторан.
Він піднявся на Кіліманджаро.
І просто... Він дожив до 85, насолоджуючись життям.
Так буде і в тебе, Крістін.
«І в тебе».
-Дякую. -Це надихає, правда?
А що було з мамою?
Катастрофа.
Це було жахливо.
Вона так і не отямилася.
Але вона жива.
Так. Якщо це можна назвати життям.
Сильвія – жінка з перцем, я її за це й люблю.
Але вона з'їла промову.
Ми дуже давно одружені.
Вона ходячий сюрприз. З нею не буває нудно.
У Сильвії явно криза середнього віку.
Нема роботи, загрузла в материнстві, бла-бла-бла.
Краще з'їсти промову, ніж набити татуху на спині
чи «Їж, молись, люби».
У мене є план.
Я подзвонив Кірку Фрідкіну в «Тобі», бо чув, що там розширюють відділ
злиття та поглинання.
І виявилося, що в них є вакансії.
-Я б радив... -Що?
...у все, що стосується її роботи, втручатися ніби мимохідь.
Я просто хочу допомогти.
У таких справах ти буваєш занадто напружений.
Ти про що?
Зараз ти стискаєш руки в кулаки.
Моя дружина, як собака, з'їла промову мого шефа.
Авжеж, у мене стрес.
Так, Чарлі. А якщо ти хочеш допомогти Сильвії,
дай їй візитівку Кірка, і хай робить з нею
-що хоче. -Так.
Просто розслабся.
Спробуй удавати розслабленого.
Так. Це я можу, сто процентів.
-Так. -Так.
Але, може, не на 100%.
Будь розслаблений на 30%.
Або просто: «Кицю, ось візитівка. А я піду чілити».
-Розумієш, до чого я веду? -Так.
Дай їй візитівку, а потім відійди, як розслаблений.
Цілком згоден.
«Квізнос» на обід.
Так!
Френсіс, накриєш на стіл?
-Привіт. -Привіт!
А чому в нас не лишилося динонаґетсів?
Нащо список покупок, якщо туди ніхто нічого не вписує?
Вибач. Я їх прикінчив.
Ти таке їв? Гидота. Їх наче з курячих дзьобів готують.
З курячих дзьобів?
Ні, я жартую.
А нащо ти їх даєш дітям?
Бо вони це їдять, а я не маю сили сперечатися.
Привіт.
Тож, продовжуючи нашу розмову
на партнерському ретриті,
я маю для тебе оце.
Так. Що це? «Кірк Фрідкін» з «Тобі, Фрідкін, Квон і Зельман».
-Що це? -Кірк Фрідкін. Мій знайомий.
Хто такий Кірк Фрідкін? Про кого ви говорите?
-Це юрист. -Я зрозуміла з контексту.
Я з ним поговорив,
він згадав, що в них розширюють відділ злиття.
І сказав йому подзвонити.
Я ж тебе не просила.
Я розумію. Я знаю Кірка. Ми давно знайомі.
Ясно. Я тобі не доброчинний проєкт.
«Доброчинний проєкт»?
Усе не так. Я йому роблю послугу, а не тобі.
А він знає, що в мене була 13-річна перерва?
-Знає. -Що за проєкт?
А те, що я можу працювати з 9:00 до 14:00?
-Так. Його це влаштовує. -Що за проєкт?
А він знає, що юрист з мене жахливий?
-Це я приховав. -Що таке доброчинний проєкт?
Коли ти допомагаєш людині з жалості.
Френсіс, накрий на стіл.
-Накриваю! -Вибач, ти сердишся?
Серджуся? Ні, я вдячна.
-Це люб'язно. Я здивована. -Чому ти дивна?
Я не дивна. Просто слухаю тата.
Коли зателефонувати? Через тиждень?
-Ні, зараз. -Так, зараз.
-Прямо зараз. Дуже вчасно. -Та дзвони, коли захочеш.
Візитівка в тебе, тому роби, як хочеш,
усе буде... класно. Привіт.
Алло, це Сильвія Ґрівз. Мені радив звернутися... Ні.
Алло. Це Сильвія Ґрівз.
Я телефоную з приводу... себе.
Містере Фрідкін. Сильвія Ґрівз. Юрист загального права.
Коли я таке казала? А хтось...
Хтось узагалі так каже?
Ти зможеш. Просто...
-Йо. -Шо ти, пацан? Вільний?
Хто оголошує про початок спільного життя в Інстаграмі?
Скажи? Це просто жалюгідно.
-Такий несмак. -Жебрання уваги, от що це.
Кому це цікаво?
Ви з'їхалися? Мої вам поздо-курва-ровлення.
Постиш про це? Ти про це постиш?
-У стрічці? -У стрічці!
-Та виклади ж ти в сторіз.
-Але не ліпи в стрічку. -Скажи?
-Цим не хизуються. -Ні.
Це не для стрічки.
Чому не викладаєш у стрічку те, на що людям не насрати?
Заручини. Випуск. Дитина.
-День народження собацюри. -Скажи?
Оце я хочу бачити.
-Смерть. Важливе... -Давай...
-Твоя бабця вмерла. -Важливі події!
-Активізм. -Ти на марші!
-Рожеві шапки! -Покажи, як штурмуєш Капітолій.
Тоді ми тебе затримаємо і, мабуть, відпустимо.
-Оце я хочу бачити. -Це цікаво.
А з'їхатися з кимось – не досягнення.
-Не досягнення. -Нічого не зробила.
-Зубні щітки. -Дві щітки в чашці?
-Відстій. -Кому цікава така фігня?
Стільки зусиль.
Хіба що вона переїжджає в новий будинок,
який було б цікаво побачити, бо в Одрі хороший смак.
-Розумієш? -Гей.
За що?
Думав, ти зловиш.
Ти ж знаєш, я неспортивна.
Як ти, дружок?
Таке враження, що це було навмисне.
Знає, що я активний у соцмережах.
А знаєш, що поможе?
Якщо я влаштую тобі свято розлучення. Класна буде забава.
-А що це? Хіба таке є? -Є. Я була на кількох.
Я щойно... буквально щойно з такої.
Збирається коло друзів,
тобі підіймають настрій і помагають забути.
Я намагаюся вигадати саркастичне зауваження, але...
здається, це гарно.
Здається, мені таке треба.
Правда? Я організую. Ні про що не турбуйся. Буде класно.
Я просто не хочу зациклюватися на минулому.
Хочу, щоб це... Я націлений на майбутнє.
Щоб у фокусі було майбутнє.
За майбутнє.
Не роботи, космічні кораблі та інша хрінь.
А найближче майбутнє.
Підтверджую.
Не приходь у костюмі робота.
Я про це подбаю.
Організую дуже вдалі посиденьки
з твоїми намаханими друзями.
Чому у ванній – «Плазма-байк»?
Чому взагалі будь-що будь-де?
Ого! Джессіпа дуже багато какає, як на таку дрібноту.
-Яка ти гарна. -Дякую.
Будинок тісний.
Цього тижня нічого нема на продаж?
Доступного нам – нічого.
А той...
Так. Пансіонат ще не купили,
але Вілл сказав, що ремонт затягнеться і влетить у копійку.
Ага.
Він чимало знає. Робив ремонт у багатьох барах.
Я розумію. Просто це рішення ніби маємо приймати ми з тобою,
а не ви з Віллом.
Узяла до уваги.
-То як справи з Кірком? -З ким?
Кірк Фрідкін, друг-юрист, якому ти мала дзвонити.
Так. Той Кірк Фрідкін.
Ти казала, що подзвониш.
-Кірк. Ти планувала йому дзвонити. -Я знаю. Збираюся.
Ти не дзвонила.
Ну, я... Ти щойно дав його номер, тому я зателефоную.
Почекай трохи. Я готуюся.
Ти готуєшся до телефонного дзвінка?
Любий, чому ти мене дістаєш?
Я спитав, чи ти дзвонила людині. Це... Проїхали.
-Подзвоню. -Добре.
Куди ти знову йдеш?
До Вілла на свято розлучення.
Він так тяжко переживає.
Ти знав, що Одрі вже живе з новим бойфрендом?
Гадки не мав.
-Так. -Ого.
-Дешевка. -Розважайся.
-Добре. -Бувай.
-Хочеш... Гаразд. -Ти...
-Бувай. -Бувай.
-Йо. А чого ми сюди припхалися? -Щоб привітати мене.
Це як днюха, тільки не в той день?
Це свято розлучення.
Такого нема. Але я люблю погуляти.
-Привіт. -Салют.
Що з тобою?
Що? Я щойно побачила одну маму зі школи, біля швейцара.
Ти їй гроші заборгувала?
Ні, я... заборгувала їй один дзвінок, але... Я просто не можу.
Привітос!
Омаре, дякую, що запросив.
Великий Віллі, вітаю з розлученням.
З мене сьогодні пляшка «Кристалу». Не дякуйте.
Замовиш одну пляшку на всіх?
І оплачу. Не дякуйте.
А що за пацики?
Оці?
Мої братчики з універу. Ви їх полюбите.
Гамза, говори.
Нахріна ти його запросив?
Бо завтра на роботі було б незручно.
Сильвіє. Мені здалося, що це ти, але я не побачила Чарлі.
Ти прочитала про урок музики?
Так. Отримала від тебе повідомлення.
Я передзвоню. Пробач.
-Столик готовий. -Добре. Клас. Бувай.
Увага.
Поки ще є хвилинка до того, як ми накидаємося,
-влаштуємо ще один раунд тостів? -Гей!
Я почну.
Вілл, за все своє життя ти губитимешся сотні разів,
сотні разів.
І тепер ти загублений. Але ми всі з тобою.
За загубленість.
Я не брехатиму. Він нині на самісінькому дні,
а ти йому кажеш, що так буде ще сотні разів. Жорстоко.
Так буде з нами всіма.
-Я це мала на увазі. Таке життя. -Так.
-Ми всі губимося. -Ага.
-Гарно, Сильвіє. -Дякую, Омаре.
Так, бо дехто увійшов у його життя і трохи насвинячив.
Та він більше не мусить терпіти її лицемірну брехню.
Затвердимо на цей вечір кілька правил?
Наприклад, не поливати гівном мою колишню.
І не треба великого негативу.
Або, якщо це допоможе тобі позбутися тягаря,
не соромся. Бо ми для того й прийшли.
Може, й правда. Почнемо по колу,
і кожен назве п'ять її найбридкіших рис?
Я не знаю, чи варто на святі поливати брудом жінок.
Не думай про це так.
Вважай, що ми поливаємо лайном людину, яка виявилася жінкою.
А ще – моєю сестрою.
І тому я в команді Сильвії.
Так. Що?
-Слухайте... -Дивимося в майбутнє.
Вілл, ти маєш запросити ту дівчину на побачення.
-Котру з них? -Будь-яку.
-Ми ж усі однакові. -Я так не казав.
Але саме зараз так і є.
-Гаразд. -Так!
-Так, Вілл. -Великий Вілл!
Вілл! Вілл! Вілл!
Так!
-Народження легенди. -Так, друже.
Думаєш, йому весело?
Він пішов у загул. Чого ти паришся?
Ні. Я все це організувала. Просто... я не знаю.
Після того, як зникла на п'ять років.
Дружок, ти знаєш не все.
-Підемо якось на каву? -Ось він іде.
Як пройшло?
Радійте. Вона сказала: «Я заміжня, а навіть якби не була, ти не мій тип».
Дякую.
-Вітаю. -Хтось бажає десерт?
Можливо.
-Взагалі-то я вже прикупив десерт. -Чорт.
Ми ще трохи пороздивляємося меню. Дякую.
Добре.
Передай це Сильвії.
Ви ж не збираєтеся за столом?
Мені цей ресторан чужий.
А що таке? Раніше ти бавилася кокаїнчиком.
Колись давно бавилася кокаїнчиком.
-Ой! Це ти! -Я.
Як ви там, розважаєтеся?
Куштувала броколіні? Супер.
Дуже смачно.
-Я все поливаю маслом. -Так! Я теж.
Буде талія в стилі ампір.
-Правда? -Так! Ага!
-Щира правда. Веселіться. -Так.
Ти щойно змінилася до невпізнання. Це був треш.
Не я вигадую правила.
-Не я диктую умови суспільству. -Тоді скинь шори.
-Попудри носика. -Не кажи так.
-Болівійський чарівний порошок. -І так не кажи.
-Чому? Потанцюй з білою дамою. -Ні. Я не...
-Проїдься по білій доріжці? -Гаразд. Ти справді хочеш?
Я розважаюся.
Ну, я не знаю.
-Зміна місця. Валимо звідси. -Так! Ідея – супер. Куди підемо?
Я думаю, треба йти туди, де атмосфера трохи святковіша.
Я знаю. У квест-кімнату.
Я думаю про щось стильніше.
Піано-бар?
Він говорить про стрип-клуб, щоб ти розуміла.
Серйозно?
Але я не знаю. А це не банально?
-Таки заяложена тема. -Ні?
Абсолютно.
Не хочу псувати вечір якимось
-не таким вайбом у стрип-клубі. -Так. Не псуймо вайб.
Я думаю, що нам буде кайфово скрізь, навіть якщо це стрип-клуб.
Я хочу гуляти далі.
Якщо ми переходимо, а ви хочете в клуб з повним роздяганням,
я не кайфолом, щоб казати: «Не підемо в стрип-клуб».
-Одностайно? Стрип-клуб! -Стрип-клуб!
Ми йдемо в стрип-клуб.
-Пішла пісня. -Гаразд.
-З піснею його не спинити. -Ясно. Я...
По-моєму, це найкращий вечір у моєму житті.
Ходімо, бро.
Валимо нахер з цього кубла, бро.
Слухай. Розсуди нас. Фешенебельний заклад чи брудна діра?
Що більше до вподоби.
Нам потрібна твоя думка. Ти організаторка цього вечора.
Вирішуй.
Я рада, що можу допомогти,
але цю частину вечора я пропущу.
-А ви йдіть. Забавляйтеся. -Ні, ти що?
Дружок, я не піду.
-Не псуй малину. -Що? Я...
Ви, хлопці, їдьте. А я не...
Не хочу їхати в стрип-клуб з ватагою мужиків,
які дуже хочуть у стрип-клуб.
-Ну от. -Що? Це твій вечір.
Якщо ви з немолодими вже друзями хочете піти...
-Так. - ...щоб вас розважали дівчата,
ненабагато старші за мою дочку, то йдіть.
Не вигадуй дурні. Це все – дух товариства.
Товариство було і в ресторані.
Нащо я тобі? Чого це так важливо? Іди.
-Розважайся з друзями. -Ти говориш так,
наче я – лузер.
Ну добре. Тоді гаразд, їдьмо. Роздивлятися цицьки.
Не треба так. Я тебе не потягну, якщо сама не підеш.
Що ти від мене хочеш?
Щоб ти хотіла піти в стрип-клуб.
Та за мільйон років мені цього не захочеться.
-Раніше ти любила стрип-клуби. -Я прикидалася.
Сам знаєш. Мені було 20. Я вдавала круту й іронічну.
Терпіти не можу ті гнітючі клуби.
Тепер мені сорок, і я більше не мушу вдавати.
Я відчуваю сильний осуд.
Я тебе не осуджую. Чесно.
Іди, веселися з друзями. Я благословляю.
-Відбувай у стрип-клуб. -І відбуду.
-Добре. -І бомбезно відірвуся.
-Я вже чекаю розповіді. -Ти будеш далеким спогадом.
Роби свою справу.
Ти повинна піти.
Там буде так тоскно і жалюгідно,
якщо я, розлучений, попхаюся в стрип-клуб з братчиками.
А з тобою буде іронічно. Прошу, зроби ніч запальною та іронічною.
Ходімо з нами. Благаю.
Ти повинна піти.
Заплющуй очі. Книжку читай. Мені пофіг. Аби ти там була.
Я хотіла, щоб ця вечеря символізувала твоє майбутнє. Наступну сторінку.
-Я не буду... -До сраки майбутнє! Не треба.
Майбутнє погане.
-Ти не знаєш, що там. -Я знаю, що там.
Для мене майбутнє – це лисий череп, рак яєчок, а потім я помру.
Рак яєчок – хвороба молодих чоловіків.
Тобі не варто турбуватися...
А тепер я хочу!
Не нуди. Можемо просто відриватися, як колись?
Я й відриваюся. Тільки це інший відрив.
Мені цікаво з рідними, цікаво готувати дитячі свята.
Робочі вечірки для Чарлі. Я маю...
Веселощі для мене змінилися. Вони еволюціонували.
Твої веселощі еволюціонували у невеселу нудятину.
Отакі в тебе веселощі.
А коли ти... Це все для інших. А сама ти як розважаєшся?
Це така винагорода – дивитись, як веселяться люди, яких ти любиш.
-Це неправда. -Я відчула... коли промовила.
Жалюгідно прозвучало. І це твоя винагорода?
-Не підемо в стрип-клуб. -Добре.
-Просто не їдь додому. -Добре.
-Залишайся. -Гаразд. Ну...
А що ми будемо робити? Як розважатися?
У мене є одна ідея.
О, так. Так!
-Так. Вона знову з нами. -Вернулася. Вернулася.
Вона вернулася.
Вернулася.
-І робот вернувся. -Вернулася.
-Давай робота. -Вернулася.
Йо, а у...
Йо, а у ваші часи був КК?
-Що за КК? -Кокс і кетамін.
Ну, там більше кетаміну, а коксу – дрібка,
-щоб вечірку запалити. -Боже, чувак.
Що? Що таке кетамін? Я не знаю, що це.
Знаєш. Особливий К. У коледжі на ньому сиділи рейвери.
-Що? Я на рейверські не підписувалася. -Так. Я знаю.
Спокійно. Не кіпішуй.
Кокаїн набагато сильніший за Особливий К.
Ага, К – це дрібничка. Легкий кінський транквілізатор.
Кінський транквілізатор?
-Сильвіє, ти що! -Розслабся!
-Усе добре. -Що?
А коні його теж нюхають?
-З морквою. -Смішно.
Його треба з мене вивести. Я менша за коня.
Дрібним тваринкам теж дають. Моїй піщанці призначали.
Промити шлунок. Відвезеш у лікарню?
Вези мене в лікарню! Там промиють шлунок.
Ні.
-Ні! Не треба. -Сильвіє, спокійно.
Не можна... Принцип дії не той. Він уже в мозку.
Херово.
Це поліція.
-Помовч. -Це поліція.
Ку-ку!
-Боже. А щоб тобі. -Чортів Омар.
А чого ви тут засідаєте?
-Омаре, зачини двері. -Іди собі.
-Я помру? -Не помреш.
-Мене заарештують? -Не заарештують.
Відвезти додому?
Ні. Я не поїду до дітей і Чарлі, я під кетаміном.
Насправді ми не знаємо, що буде.
Він на всіх діє по-різному.
Когось сильно штирить. А інші майже не відчувають.
Вставило.
Ну, ясно.
Прихід.
Я здаюся розслабленою. Але я зовсім не розслаблена.
Як вам не соромно?
Я дуже сердита.
Розлючена до посиніння.
-Треба її вивести. -Я незадоволена.
Ти не задоволена.
Ти щаслива.
Нехай не зупиняється.
Ситуація нехороша.
Ні. Давай...
Дуже зла.
-Не туди. Ні. -Ні?
-Неймовірно. -Ага.
-Мене така лють розбирає. -Ч... Ага.
-Я в порядку. -Так. Ти в порядку.
Сильвіє. Слухай.
Хотіла спитати, чи запишеш ти Мейв на дитячий футбол?
Що?
Ти запишеш дівчаток на на дитячий футбол?
-Так. -Так.
Чудово. Супер.
А на який день? По понеділках чи по середах?
Так.
Добре. Я розу...
Ой! Боже.
-Вибач. От лихо. -По середах. Ось що це значить.
-Гаразд. Усе добре? -Так.
-З нею все добре. -Ми приберемо.
-Купимо водички. -Безпечної дороги додому.
Розумниця. Отак.
У тебе класно виходить.
Поворот ліворуч.
І прямо. Візьмемо тобі водички.
-Чого? -Водички.
-Вина? -Ні. Води.
-Ми любимо вино. -Я знаю, що любимо.
-Рамен. -Йо, Сильвія – гуляка.
Щоб я від тебе не чув ні слова.
-Усе це через тебе. -Ти просив наркоту.
Я приніс наркоту, бо ти просив, а тепер я винен?
Коли даруєш комусь пакетик білого порошку
і це не кокаїн, ти повинен про це повідомити, ясно?
Це наркоетикет. Тому ти винен.
«Білий порошок. Напевно, кокаїн.
Я Вілл, фондовий брокер з 1980-х».
Ти йдеш зі мною в клуб чи ні?
-Ні. -Бро, погнали.
Операція «Стрип-клуб».
-Чуваки, вйо. Вперед. -Пора стриптизу.
-Стриптиз! -Стриптиз.
Сильвіє.
Боже! Ти що? Як це сталося?
Та... Ходімо. Вставай.
Я взяв. Узяв вино. Ходімо. Треба йти.
О, ні. Усе.
-Твою ж за ногу! -Що за херня?
Обережно.
У цієї жінки епілепсія. Усе добре. Уже минає.
Її вітаміни в машині. Я її виведу.
Я викликаю поліцію.
Вона юристка. Вона вас притягне за дискримінацію епілептиків.
Аякже. Юристка вона.
Геніальна адвокатеса.
Виведіть її!
Добре. Ми йдемо.
У вас миленька крамничка.
Привіт. Прокинулася.
Що... Довго я спала?
Кілька годин.
Не віриться, що колись ми закидалися без упину,
а вранці вставали й знову закидалися.
Ми були... Ми були неймовірні.
-Сильні. -Легендарні.
Боже мій.
Слухай, мені дуже прикро.
Ти знаєш, ти... Ти нормальна розвинена доросла.
А я – інфантильний лузер з друзями-інфантилами,
і розваги в нас лузерські.
-Розумієш? -Перестань.
Розказати тобі щось реально інфантильне?
Послухаю, якщо мені від цього полегшає. Так.
-Полегшає. -Супер.
Чарлі домовився про співбесіду для мене,
бо сама я безпорадна і роботу не знайду.
Непогано. Мені вже легше.
Жалюгідно.
І це не найгірше. Знаєш, що найгірше?
Що я така невпевнена і самооцінка така низька,
що я навіть не можу подзвонити. Буквально не можу набрати номер.
Не можу витягти себе з ями, в якій сиджу.
Якщо ти вилізла з ями кетаміну, то з будь-якої іншої теж виберешся.
Це Магатма Ґанді сказав перед смертю,
а всі такі: «Серйозно? Це ваші останні слова?»
А він такий: «Не бійтеся. Це... Вам сподобається мене цитувати».
-Дуже розумний був. -Кебетливий.
Так страшно прийняти рішення і показати, яка я насправді невдаха.
Ти не невдаха. Аж ніяк. Ти влаштувала незабутнє свято розлучення.
-Ой, замовкни. -Це правда. Мені було класно.
Сподобалося прибирати за тобою. Переконувати жінку не писати заяву.
-Таке страшидло. Агресивна. -Близько до серця сприйняла.
Але я не думав про свою колишню цілих чотири-п'ять годин.
Не пригадую, коли таке було востаннє.
Це я так намагаюся тобі подякувати.
Нема за що, дружок. Нема за що.
А знаєш що? Гори воно все.
Чарлі так на мене тисне, що задовбав. Пора переходити до суті.
Що ти робиш? Наважилася? Ти набираєш того юриста?
Так. Я закрию це питання. Він щасливчик, бо йому дзвоню я.
-Я була найкраща на юрфаку. -Зараз друга ночі.
-Алло. -О, ні.
-Алло! -Що я роблю?
-Навіщо? Відповів? -Я не подумала. Господи.
-Він передзвонює. -Передзвонив?
Скинь. Чого ти?
-О, ні. -Бляха. О, ні.
-Голосова пошта. -Добре.
-Без повідомлення. -Ясно.
-Це знову він. Я чую. -Це знову він. О, ні.
О, ні.
Наполегливо з'ясовує, хто дзвонив о другій ночі.
Доведеться поміняти номер.
-Господи. -З цього більше дзвонити не можна.
Тепер ще номер міняти.
Але він передзвонив.
Тобто він дуже зацікавлений у людині, яка телефонувала,
а я думаю, це добре.
Серйозно. Дякую тобі за цей вечір.
Я майже нічого не пам'ятаю.
Я пам'ятаю. Пофоткав.
-Дивися. Ось ми, тут. -Я жахливо вийшла.
-Ні, чудово. -Можеш видалити?
-Я вже запостив. -Кошмар.
-А зараз я гарна? -Дуже.
-Так? Симпатична. Зібрана. -Неймовірна. Ти не...
Не така, наче по тобі пройшовся торнадо.
Відриваєшся.
Ух ти.
Будьмо.
За майбутнє.
-За майбутнє. -Дайте мастила.
Привіт, було кльово.
Дай знати, чи можна запросити тебе на вечерю.
Можна. Вечеряти я теж люблю.
Дивуєшся, що я відповіла так пізно?
Ні. Аніскілечки.
Ти, мабуть, не спала, бо чекала, коли я напишу.
Дивуєшся, що я написав?
Ні, бо я класна.
Дивуюся, що ти вмієш користуватися соцмережами.
Я повен сюрпризів.
Сумніваюся.
Переклад субтитрів: Олена Любенко