Яка краса.
Кохана, я так тобою пишаюся.
-Тебе чекає грандіозний успіх. -Дякую, сонце.
Ну от. Правда ж, мама – красуня?
Усе.
Кохана, я так тобою пишаюся.
-Тебе чекає грандіозний успіх. -Дякую, котику.
Саймоне, обома руками! Обома. Дякую. Вибач, не хотіла...
-Привіт. -Салют.
-Вітаю. -Здрастуйте.
-Ну все. Бувайте, дітки. -Гарного дня.
Бувай, котеня.
Як у серіалі «Закон ЛА»! Ну ти краля!
Покрутися. Покрути... Ага.
-Я так хвилююся. Дурна? -Ти що! Подія вселенського масштабу.
Я вже жду не діждуся, коли в мене знову будуть колеги.
Внутрішні жартики.
-Ходити на обід. -Дух товариства.
-Балачки біля кулера. -Так.
-Розмовляти не тільки зі мною. -Ні! Але ти розумієш, про що я.
-Так. -Я давно мріяла про цю мить.
-Ясно. -Енджі!
Вибачте. Я швиденько.
Сьогодні я не приїду,
тому Мейв забере свекруха. А я вже виходжу...
-Виходжу на роботу... -Дякую, Сильвіє.
Зрозуміла. Дякую.
Сказала. Вона знає.
-Вона не знала. Я забігалася... -Їй треба...
-Ти мала їй сказати. Так. - ...і я... Однозначно.
-Що робимо далі? -Я йду на роботу.
-Чорт. -Ага.
ПЛАТОНІЧНЕ КОХАННЯ
У мене є певні сумніви.
-Наприклад? -Не в самій Сильвії.
Це динамо-машина.
Але в неї посада молодшого юриста.
А їм за двадцять.
Енергійніших за Сильвію я не знаю. Не пропаде.
Але до 20-річних їй далеко. Як і нам усім.
Не кажи дурниць.
Деніелс, іди сюди.
-Ти коли ліг спати? -О другій.
-Рано пішов? -Я працюю і вдома.
-Ти на аддералі? -Ні.
-Так. -Не зізнавайся в Раді штату.
-Бачиш? -Так. Бачу.
-Ти чого й досі тут? -Вибачте.
Класний малий.
Сильвія не пропаде.
Як скажеш.
Що робиш?
Скоро побачиш.
Це не відповідь.
Готую нове пиво. А що, по-твоєму, я роблю?
Джентльмени, я працював у поті чола.
Представляю ожинове кисле пиво, що за багатством смаку не поступається IPA.
Більшість людей такого не п'є,
бо смак у нього зазвичай малоприємний,
але здається, я знайшов формулу.
Смачного.
Це бомба.
-Скажи? -Охіренно.
-Отож. -Охіренно.
-А коли навариш? -Мені треба кілька тижнів.
Скільки бочок?
Це найкраще. Двадцять чотири пляшки на місяць.
-І все? -Двадцять чотири?
Так. Його нелегко виготовляти, а інгредієнти недешеві.
Але подумайте ось про що.
Продаємо його як лімітовану серію.
Кожна партія розлітатиметься моментально.
Люди будуть за ним ганятися. Оспівувати в легендах.
Скільки коштують інгредієнти?
Виробництво цієї пляшки – 60 доларів.
Що ти верзеш? Пиво за 60 доларів. Не пий.
Пиво за 60 баксів.
-Там діаманти? -Та ну, хлопці.
Діаманти пити не можна. Вони поріжуть вам кишки.
А за скільки плануєш продавати?
Ціна – п'ять-шість доларів за пляшку.
Я з тебе в шоці.
Про це напишуть статті. Нам дадуть нагороди.
Бар здобуде престиж.
Який престиж? Чувак, я хочу бабла.
Ми заробимо.
Вважайте, що це витрати на рекламу.
До мене дійшло. Дійшло.
Варимо це пиво і продаємо по 100 доларів за пляшку.
-Діло каже. -Ні!
-Та ну. Ні. -Хтозна?
Як предмет розкоші.
-Ти зварив офігенське пиво. -Так.
Покупцям воно сподобається. Ставимо захмарну ціну.
Подумайте. Це як «Кристал». Буде в нас свій «Кристал».
Ні, тоді кльовий напій стане диковиною.
Як ті кляті чізбургери Солта Бея чи ще якась хрінь.
От що ми зробимо.
Місяць випробовуємо. Якщо клієнтам не зайде, робимо по-моєму.
Спробуємо по-моєму?
-Один місяць, пацан. -Я «за».
Дякую. Так! Не пошкодуєте.
Люди від цього пива окропом сцятимуть.
Ти перевершив сам себе.
-Реально. -Дякую.
Ти так давно працюєш не покладаючи рук.
Як інвестор цього закладу, я пропоную тобі от що.
Візьми вихідний. Щоб не очманіти.
-Справді? -Так, бро.
-Серйозно. Відсвяткуєш. -Добре. Дякую. Супер.
-Мені сьогодні привезуть ячмінь. -Я все прийму.
-Дякую. -Добре.
-Кльове пиво. -Дякую.
-Ми тебе цінуємо. -Молодець.
-Класний пивас. -Можна скуштувати?
Для тебе це дорого.
Веселун кумедний.
Відділ злиття й поглинання – у південному кінці 11-го поверху.
У нас прекрасні картини, бо Фрідкін колекціонує.
-Розкішні. -Так.
Молодші юристи сидять отам,
а в партнерів – кабінети з великими вікнами.
Зрозуміла.
Ви працюватимете на Стерна, але якщо будь-який партнер дасть завдання –
-виконуйте. -Зрозуміла.
Це Кірк.
-Так. Він... -Це Кірк? Привіт, Кірк!
Привіт!
-Я Сильвія. Дружина Чарлі. -Добре.
-Чарлі Ґрівза. -Телефон.
У мене перший день. Клас!
-Не заговорюйте з Кірком Фрідкіном. -Я ж його знаю.
Ні, не знаєте. Домовилися?
-Але я знаю. -Не знаєте. Ні. Просто ні.
Тут сидять усі молодші юристи.
Хвилинку уваги.
Увага, це наша нова юристка, Сильвія Ґрівз.
-Привіт. -Привіт.
Стоп, ви молодша юристка?
Так. Я на якийсь час вибувала з гри.
Дітки, працюйте собі далі.
-Так. Ваше робоче місце тут. -Добре.
Ваш кабінет.
Ваш новий дім поза домом.
Якщо будуть питання, кажіть.
-Дякую. Добре. -Нема за що.
-Вітаю. -Добрий день.
Я Джош Стерн, молодший партнер, злиття «Старр Кіббл» і «Сует Світс».
-Сильвія Ґрівз. Так. -Вітаю в команді.
Дуже приємно. Живете поряд? Ви...
Почнемо. Ознайомтеся,
а Левінсон за обідом відповість на можливі питання.
-Чудово. Дякую. -Усе.
-Скоро поверну вам готове. -Добре.
Так буде краще.
-Ага. Дякую. -Гей.
Привіт. Сильвія. Дуже приємно. Дякую.
Привіт. Сильвія. Дякую.
А це що?
Він шле мені повідомлення з текстом: «Шо ти?»
А що не так?
Те, що він змушує мене розповідати про справи,
-а я його раз бачила. -Та ну.
У вас повно спільних друзів. Він же не дікпік прислав.
Просто привітався.
Адаме, таке враження, що ти сам хочеш привітатися з Брітні.
Точно.
Для протоколу: Брітні, ти мені подобаєшся, але як друг.
З привілеями.
Я відчуваю «хімію», хоча гадки не маю, що тут у вас.
Адаме, а куди б ти повів Брітні на перше побачення?
-На пляж, бо це на шару. -У машину часу, на третє побачення.
Три – щасливе число.
А на юрфаку
-Адам запрошував викладачку. -Чувак.
-І що вийшло в результаті? -Те, що й завжди. Повний провал.
-Дуже смішно. -Зуб даю, Адам мастурбує в туалеті.
Що?
Що ви сказали?
-Жартувала разом з вами. -Це неправда.
-Так. Я знаю. -Ви хто?
Я Сильвія.
-Вона тимчасова? -Ні, я молодший юрист.
Я просто прийшла до вас, і... Щойно підійшла. Ми вранці бачилися.
А чому ви сказали, що я мастурбую в туалеті? Ми не знайомі.
Та це... Так говорять в Австралії.
«Мастурбує в туалеті» означає, типу, ну...
Значить, у тебе є гроші. І ти... ти... ти...
типу, дуже...
Ти розслаблений. І просто...
Я такого не чула. Думаю, це неправда.
Ні, ні. Добридень.
Ви не чули?
-Ні. -Так говорять.
-Ні. -Так. Говорять.
-А речення скласти зможеш? -Так. Наприклад,
«Я... Ну, я там...
я мастурбувала в туалеті, і він повернув мені гроші».
Ясно.
-Привіт, сонце. -Привіт, кохана.
Ну. Як ти там?
Добре. А ти як?
А ще важливіше – як тебе прийняли?
Добре.
Одразу завалили роботою,
але я впораюся. Вже й забула, як багато на роботі роботи.
-Колеги подобаються? -Непогані. Я не знаю.
Сучасна молодь така чутлива.
Ми жартували, і я образила одного хлопця.
-А що ти сказала? -Нічого.
У цьому й суть. Яка різниця, що я сказала?
Я могла сказати: «У тебе добрі очі», а мене все одно закенселили б.
Схоже, він ще той фрукт.
Та все нормально.
Вибач, у мене повно роботи.
Приємно таке казати.
-Дякую. -Так. Бувай. Люблю тебе.
А що... Вже можна йти додому?
Партнери йдуть, а прості юристи ще залишаються.
Але ти можеш іти, якщо тобі треба до дітей.
О, ні. Я побуду. Я саме зосередилася.
Вперто продираюся вперед. Повечеряю батончиками з граноли.
Там ззаду ще є білкові.
Вона мала рацію. Так не говорять.
Та друга австралійка мала рацію.
-Та ясно. -Так.
-Дякую. -Нема за що.
-Усе добре? -Так. Але...
Потягуюся. Затерпло все в кріслі.
Ясно. Я розумію. Добре.
-Так. Ви в порядку? -У повному.
-Точно все добре? Клас. -Добре. Дякую.
Дякую.
Божечку.
Ох, чорт. Чорт!
Тільки не це!
Ой, гаплик.
Я ж думала, що заклеїла.
-Здоров. -Алло. Слухай, я...
Я в офісі. Ти не міг би під'їхати?
Я так лажонулася.
Тихо, тихо.
-Обережненько. -Чого ти? Я ж працюю.
-Зосередься. -Просто...
Твої флюїди все ускладнюють. Попустися.
-Проникаю. -Добре.
Це ж не той колір.
Це колір його сорочки.
-Я... -Стало гірше.
-Не знаю, що сказати. -Він же...
Ти дала коректор.
-Він наче нюхає кокс. -Таки так.
-Ох. -Перебрав міру,
-кров з носа, впав, розкраяв лице. -Ясно.
Зараз я все розмажу.
Червоний і білий – це рожевий.
-Колір шкіри цього європеоїда. -Добре. Давай.
Зараз усе буде.
-Це... Ще гірше. -Гірше. Перестань.
Не розумію, що ти від мене хочеш. Це ти накосячила.
Як можна заснути стоячи?
-Ти що, верблюд? -Я втомилася!
То подрімай. Випий мак'ято! У цій богадільні має бути кавоварка.
Від кави я втомлена.
-Кава не втомлює. -Втомлює!
Ти вічно нарікаєш. Це неправда!
-Для мене – правда. -Ну,
не знаю, що сказати. Це жах.
-Ти мене втягнула! -Мене звільнять.
Я втрачу роботу, на якій працювала один день.
Я знаю, що робити. Але тобі не сподобається.
-Що? Що ти зробиш? -Одрі.
Одрі? Це нікчемна хіпстерка. «Консультантка» з мистецтва.
А тут потрібен творець. Нестримний. Геній.
-Реставратор. -У неї багато знайомих.
Вона зарадить.
-Хочеш, щоб допомогла? -Так. А ви розмовляєте?
Так. Ну, наводимо мости.
-Трахаєтеся? -Ні! Хочеш, щоб я...
-Хай допоможе чи ні? -Авжеж. Так. Добре. Авжеж.
Боже милосердний.
-Симпатичний райончик. -Так.
-Мабуть, школи хороші. -Не вмикай сноба.
Тут один у себе на хаті продає булки з омарами.
-Навіщо? -Смачні. Покупці в чергу стають.
Тепер і я хочу булку.
Якщо станеться, як у фільмі «Викрадена» з Ліамом Нісоном – приходь сюди.
Ого. Одрі тепер їздить на «порше»?
Після розлучення її життя пішло вгору.
Вона схожа на Деніела Крейґа.
На мерзотника з фільмів «Форсаж».
-Привіт. -Салют.
-Привітик. -Як життя?
-Ух ти. -Прекрасно.
-Ти така відпадна. -Дякую.
Одрі, дуже дякую.
-Ти моя рятівниця. Дякую. -Сильвіє. Нема за що.
А який реставратор працює опівночі?
Ґреґорі дуже талановитий.
Просто ще не прорвався, тому реставрує картини.
Та й то якщо чемно попросять.
Я маю на увазі, що він буває трохи колючий.
Беру до уваги.
-І називайте його Лорд Ротеро. -Авжеж.
-Хто? -Це я.
Ти знаєш, враховуючи характер лорда Ротеро,
може, хай Сильвія погуляє надворі?
-Так. -Подихаєш повітрям.
Ти про що? Я в цьому спец.
Не знаю, як сказати так, щоб не образити.
Боюся, ти все спаскудиш, бо ти не супер.
А людина, яку звати лорд Ротеро, – це супер?
-О, так. Він супер. Дуже. -Так. Дуже.
-Ти знаєш, що я супер. -У такому вигляді...
-Ти не дуже супер. -Я супер.
-Добре, ти супер. -Я скрізь як своя.
-Твоя правда. Супер-круть. -Він мене полюбить.
Не хочеш накрити свій «порше»?
-Нафіга? -Хороше запитання.
Ух ти. Як тут суперово.
-Нічого не чіпайте. Постав отам. -Неймовірно.
Нереально. Клас.
Лорд Ротеро. Привіт!
Ти красунчик.
Показуй, що тут у нас.
Ого.
Я іншого не чекав, але це гівняне корпоративне гівно.
Подобається тільки пошкодження.
То я коректором. Дякую.
То як, ти нам допоможеш?
Так. Я добре знаю цей стиль.
Коли я починав,
то малював мурал у холі багатенької бухгалтерської контори
на мільйонному поверсі в Сенчурі-Сіті. Потім хворий ходив.
То твій організм виштовхував корпоративну отруту.
Як я тебе розумію. Мої бізнес-партнери тиснуть
з корпоративною програмою. Це фігово. Тому так. Я тебе розумію.
-Моя людина. -І ти моя.
Моя людина.
-То скільки часу потрібно? -Десь п'ять годин.
-П'ять годин. -Годину – на обличчя.
І чотири – на позбавлення людяності, щоб став схожий на юриста.
Дивлюсь я на це
і думаю, що не буде точної копії.
Зроблю щось таке, з коментарем до картини.
Оригінальний Лорд Ротеро? Боже. Так!
Може, скопіюю,
але з повними руками бабла. Або в бейсболці трампістів.
Кайф. Або замість зубів – набої.
-Коали. -Усе це – чудові ідеї,
для галерейної картини.
З усією повагою, але потрібне відтворення оригіналу. І все.
А так буде цікавіше. Я бачив ретроспективу Кусами в Токіо.
Можна зробити нескінченну кімнату з LED-освітленням,
але так, щоб у цього виродка збільшувалася п...
-Пика! Моя людина. -Так, моя людина.
-У мене є класна лампа... -Ні! Народ!
-Так? Добре. -Прошу, це серйозно!
Треба, щоб його обличчя було схоже на його обличчя!
Я не хочу втратити роботу. Тому ми й прийшли.
Будь ласка, зробіть його обличчя таким, як було. І все.
Убивця творчості.
Я думаю, вам обом треба почекати надворі.
-Забирати? -Картину залишайте. Але вийдіть.
Вибач. Мене збісила усмішка Одрі. Вона така зверхня.
Усе накрилося саме через її усмішку.
Усе буде добре?
-Що робити? -Я не знаю, що буде.
Ти зробила все можливе, щоб було недобре.
А ти глузував!
Я хотів оригінал Лорда Ротеро. Його можна загнати за бабки!
Я не супер. Вибач.
-Твоя правда. -Не супер.
У цій ситуації – ні, але в деяких інших
мене вважають суперовою.
Усе. Я його заспокоїла, він зробить.
-Як тобі вдалося? -Це неважливо.
Стій. А все-таки – як?
-Я йому не давала. Господи. -Я такого й не припускав.
А якщо й дала, то маєш право.
Дякую.
До речі, перекажеш Реджі, що мені жаль,
-але з вечіркою я сьогодні пас? -З якою вечіркою?
-От чорт. Ти не знав? -Що за вечірка?
Брат буває нестерпним придурком.
Зведений брат. То що за вечірка?
Чувак, це що за веселуха?
Ми запускаємо лінійку міцної комбучі «Да Буч». Мабуть.
-Вона ще в розробці. -«Ми»?
-Ми з Реджі. -Супер.
Я не розумію,
якого хріна ви таке затіяли у мене за спиною.
А де моя частка?
Наша комбуча – не твоя спеціалізація.
І взагалі нічия спеціалізація, бо це тупо.
Здорове травлення для тих, хто регулярно бухає?
-Це дві різні аудиторії. -Справді.
А ще я фаховий технолог з бродіння.
Якщо хтось на цьому і знається, то це я.
Йо, Вілл. Гарний маєш вигляд.
-І Омар тут. Шикарно. -Ясно, що я тут.
Непрофесійно пропускати власну презентацію.
-Ви дали йому пай? -А що?
Що тут скажеш? Люблю всяке бродіння.
-Омаре. Омаре. -Не те що деякі.
А точніше, ти.
-Прогуляйся. -Ага.
Вибач, що ти так дізнався. Мені дуже шкода.
Це гівняно. Але чесне слово, це просто бізнес.
-Нічого особистого. -А по-моєму, це особисте.
Вілл, це не особисте.
Але якби й так,
то причина в тому, що ти обсираєш усі наші можливості.
Тебе збуджує тільки якесь ексклюзивне пиво,
якого ніхто не питиме, крім пивних снобів.
Тобі ж сподобалося.
Авжеж! Ти митець.
Суть не в тому. Ми будемо втрачати сорок доларів на кожній пляшці.
Скажені збитки. Я не розумію, чого ти прагнеш.
Я прагну варити добре пиво.
На відміну від Реджі, який перетворює цей бар на якийсь «Hooters».
Реджі не такий уже й поганий.
Диявол носить «Бучі», бейбі.
Хай так. Так.
Він кошмарний, але цей малий гівнюк уміє заробляти,
і в цьому вся суть. Просто гроші.
-Котику. Скінчився холодний «Буч». -Добре, мала.
-Зараз буде. Принесу. -Добре.
Кейті?
Привіт!
А чого... Ти чого тут?
Ви зустрічаєтеся?
Не знаю. У нього спитай.
Теж не знаю. Але відчуття приємні.
-Дуже приємні. -Охіренно приємні.
А як це сталося?
-Феромони. -Дотепно.
-У мене знову є секс. -Я зрозуміла.
Скуштуєте «Да Буч»?
А ти що тут забула?
Це моя приятелька. Я розказував. Ти не слухаєш.
А мені потрібна була робота, бо я більше не няньчу дітей.
-А ти мене кинув у мій ДН. -Мудакувато.
-Ух ти. -Діти за тобою скучають. Дуже.
Треба якось зв'язатися по «FaceTime».
Так! І я за ними скучила!
Гарнюні.
Що тут діється?
Не вірю, що зі мною так вчинили.
У моєму барі?
-Не вірю, що з нами так вчинили. -Чого це «з нами»?
Твої партнери не розказали тобі про новий проєкт.
Моя подруга не сказала мені про нові стосунки.
Це не те саме!
Так. Вибач. Слушно. Твоя правда.
Хріново. Мені шкода. Я розумію.
-Не турбуйся. Я про все подбала. -Тобто?
Усе під контролем.
А це як?
Усім вийти! Бігом!
Що ти зробила?
Стався витік газу.
-Ти повідомила про витік? -Я сумлінна громадянка. Що не ясно?
Охрініти.
-Ти справжній друг. -Так. Я знаю.
Виходьте! Негайно! Витік газу! Тут усе злетить у повітря!
-О, ні. -Ні.
Отже.
Ми обговорювали ідеї
неоригінального тлумачення капіталізму.
Тому я зробив так, як ти просила. За винятком крихітної детальки.
Крихітна деталька – це хер на носі?
-Ти бачиш? -Бачу.
А де яйця?
-Добридень. -Добридень.
Гаразд. Стерн, розказуй, що там з Добсоном.
Так. Отже.
По-перше, нам треба обов'язково дійти згоди
щодо положення про арбітраж у розділі 7,5 H.
А саме, чи в разі розбіжностей
щодо того, чи потрібна поправка до розкриття інформації про компанію.
Усі спори будуть вирішуватися арбітром
з восьми- чи десятирічним досвідом у складних операціях зі злиття.
І ми
-чули від групи належної перевірки... -Вибачте.
Вас шукає Джессіка з відділу кадрів.
А чому?
Бачили портрет членопикого?
Бачили? О, ні. Що? Це бомба.
Добрий день. Вітаю. Викликали?
У мене все дуже добре. Всі такі привітні...
А я розказувала, що в моїх дітей є ящірка,
яку звати майже так само, як вас?
Джессіпа.
Сильвіє, ви часом не знаєте, що сталося з портретом містера Фрідкіна,
який висів біля кімнати з ксероксами?
До речі, то чудова картина. Розкішна.
Кольори тішать око, а композиція...
То ви знаєте, що з нею сталося?
Ні. А що з нею?
Ну...
Як на мене, дуже химерна витівка.
Я...
Це...
Це неможливо. Не може бути. То не я.
Це достеменно ви.
Вибачте. Мені дуже прикро. Я просто... Я не...
Я була... Я була дуже втомлена і впала на картину, а вона гепнулася зі стіни.
Я пішла в майстерню, але мені не допомогли.
А потім я у розпачі принесла її назад,
але я була страшенно втомлена.
У моєму віці вже набагато важче працювати. І я просто...
Перепрошую. Вибачте. Я капітально облажалася, і мені...
-Так шкода. -Я все розумію.
Сильвіє, я... Я розумію.
Офісна атмосфера іноді так лякає.
Пригадую свій перший день. Враження були такі самі,
і я теж мама, тому...
-Справді? -Так, я...
-Джессіко, я ненавмисне. -Так.
Чесно. Мені воно сто років не треба було.
-Який жах. -Усе гаразд. Знаєте що?
-Проїхали. Добре? -Добре.
-Обіймімося. -Так!
-Сильвіє. Дякую, що прийшли. -Як приємно. Ви мене втішили.
-Ви чудова. Дуже вам дякую. -Все добре.
-Зачиняти? -Залишайте так.
-Добре. -Нехай. Дякую.
-А що ви тут робите? -Ага, це ви!
Готую контракт для Левінсона. Ви ж знаєте, який він.
Ні. Вас звільнено. Ви повинні піти.
Я... Але ж ми щойно розмовляли, і ви...
Що? Це неможливо. Я ж тут усього день працюю. Я...
А чекала я цього 13 років.
Не могло все так швидко скінчитися.
-Не знаю, що сказати. -Скажіть, що я залишаюся.
Або нічого не кажіть, ідіть собі на кухню
чи куди ви там ішли.
Будь ласка. Прошу, Джессіко. Дозвольте залишитися.
Я залишуся. Я лишаюся.
-Слухайте. -Працюю далі.
Сильвіє, це не я вирішую.
Але знаєте що? Можете звернутися до самого Кірка.
Ні, дякую.
Я так і думала.
-Гаразд. Я швидко зберуся. -Чудово.
-Так і будете стояти? -Так і буду.
Я бачу ваші хитрощі.
Ви рухаєтеся вповільнено. Це не смішно.
Це геть по-дитячому.
Пишаєтеся собою?
Знаєте що?
Ідіть звідси. Будь ласка.
Усе. Я змушена викликати охорону.
Господи Боже.
Переклад субтитрів: Олена Любенко