Godaften, folk i Northampton-publikummet,
og velkommen til James Acaster, Hecklers Welcome.
Før vi begynder, her er husreglerne.
Et.
James Acaster må ikke blive irriteret på publikum, hvis de kommer med tilråb,
taler indbyrdes, bruger deres telefoner
eller er mere stille, end han vil have.
To.
James Acaster udpeger måske ikke nogen, der ikke har tilråbt,
især ikke dem, der går på wc,
går ud for at få luft, går i baren, går hjem eller er forsinkede.
Tre.
James Acaster skal ikke reagere på et tilråb,
hvis han ikke har lyst, og kan kun smide nogen ud,
hvis de er voldelige eller bruger hatespeech.
Fire.
Selvom han har brugt hele sin karriere
på at prøve at kontrollere hver eneste detalje
i hvert eneste show, han har lavet,
skal James Acaster acceptere, hvad end der sker.
EN HBO-KOMEDIE SPECIAL
LIVE PÅ DERNGATE THEATRE, NORTHAMPTON
Ja, vis dem, hvordan vi gør!
Sådan gør vi!
Tusind tak, Northampton.
Det føltes utroligt.
James Acaster her og rapporterer om den bedste aften i hans liv.
I hans professionelle liv.
Men først, så I får lidt kontekst,
vil jeg fortælle om det værste job i hele min karriere.
Det skete i starten. Jeg var ung og uskyldig.
Før jeg nåede til mikrofonen,
kom en fuld dame med tilråb.
Hun siger: "Hey! Ved din mor, at du er så sent oppe?
"Ved din mor, at du er så sent oppe?
"Jeg sagde: Makker, makker!
"Hey, makker!
"Ved din mor, at du er så sent oppe?"
Det er historien om, hvordan jeg, for at lukke munden på en tilråber
påstod, at min mor var død,
Jeg kiggede på damen og sagde:
"Min mor er faktisk død."
Så fulgte jeg det op, nogle har sagt unødigt,
med: "Endda for nyligt."
Så hun ikke kom med tilråb igen.
Jeg ville sikre, at uanset hvad jeg sagde til kvinden,
ville hun være tavs i resten af min tid på scenen.
Hvilket hun i øvrigt var,
sammen med resten af publikum,
der var helt knust på vegne
af knægten på scenen, der forsøgte at lave standupcomedy,
selvom han for nylig havde begravet sin mor.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg gjorde det.
Bagefter tænkte jeg: "Det var skørt.
"Hvad tænkte du på? Hvad handlede det om?"
Jeg har først fundet ud af det senere.
Ja, det tænkte jeg nok.
Nogle gange er det bare mere betryggende
at skide på det fra starten.
Det var ikke min skyld. Mikrofonen kom med tilråb i dag.
Det hedder Hecklers Welcome,
og det gælder også teknik-teamet.
Hvis de vil punke mig, kan de det.
De underholdte mig.
Jeg vil også lige sige, bravo til jer alle under det,
for vi hørte det alle.
Fra det øjeblik, jeg begyndte at tale, sagde alle: "Mikrofonen er i stykker.
"Mikrofonen virker ikke. Han filmer det her."
Og I var alle bare tunet ind på, hvad jeg sagde,
og var sådan: "Vi er her for dig, mand.
"Hver gang vi tror, vi skal grine, griner vi,
"selvom det er ubehageligt for ørerne."
Den bedste optræden, jeg nogensinde har haft,
var sidste år bag i en taxa i London.
På vej hjem om aftenen, vender chaufføren sig mod mig:
"Jeg har kørt taxa i London i årtier,
"men vil flytte til Norfolk.
"Jeg vil tættere på min datter."
Jeg svarer: "Det er en smuk historie, men du ved godt,
"at hvis du vil køre taxa i Norfolk,
"skal du tage en række svære eksamener.
"Du skal lære alle ruterne omkring Norfolk udenad.
"Hvert gadenavn, hvert vejnavn, du skal have det parat derinde."
"Virkelig?"
"Ja, ja, ja.
"Den hedder...
"The Norwich."
Men bare rolig, hvis du ikke forstod den joke.
Det gør de fleste ikke.
Det kaldes en dårlig joke.
Tag den hele vejen...
Det har jeg gjort. Det går sjældent godt.
Det går stort set over i historien som det værste af alt materialet,
konsekvent hver eneste aften.
Jeg fortæller den, fordi jeg aldrig har oplevet en joke modtaget så godt,
som da jeg fortalte den til taxachaufføren.
Den var skræddersyet til ham.
Han grinede så meget, at det var farligt.
Han tænkte på den på vej hjem,
grinede igen og gentog "The Norwich" højt.
Han ville fortælle min joke til alle på depotet.
og han sagde, at jeg var sjov.
Det skete sidste år,
men det er første gang,
hvor jeg har tænkt:
"Jeg kan blive standupkomiker."
Skal jeg fortælle om den bedste optræden, jeg har set,
må jeg fortælle om den næstbedste.
David Byrne med American Utopia live på Broadway.
Utrolig musik, naturligvis, koreografi.
Holdt en tale til sidst om, hvor vigtigt det er at stemme.
Så gik det store tæppe ned,
og alle lys blev tændt i det smukke Broadway-teater.
Jeg sad på anden række, og foran mig rejste et par sig.
Midaldrende hvide hipstere.
Og de vendte sig om og betragtede hele publikum.
Ingen andre havde rejst sig endnu.
De kiggede på hinanden og gjorde...
"Stem, stem, stem,
"stem, stem, stem,
"stem, stem, stem."
Ikke en eneste person sluttede sig til dem,
og det er den bedste optræden, jeg har set.
David Byrne: nummer to.
De dumme idioter: nummer et.
Jeg sad på første række til det, anden række til David Byrne.
Kom nu, Kermit!
"Kom nu, Kermit?" Manner.
Hvorfor tog jeg det her på?
Der fik du mig.
Jeg kan ikke tro det.
Jeg syntes, det så fedt ud.
Men du har ret, jeg ligner frøen Kermit.
Du tog chancen.
Jeg er færdig.
Ved du, hvordan det føles at være færdig?
Med en kameramand lige der?
Den fyr stod så tæt på scenen som muligt
under det laveste øjeblik i mit liv.
Jeg blev lige kaldt Kermit.
Frøen Kermit... Ved du, hvem Kermit er?
Han er grøn.
Han er en grøn frø.
Jeg har grønt på.
Og han kan fange al sorgen i mine øjne.
Det går bedre, end da den kvinde råbte:
"Ved din mor, at du er så sent oppe?" til mig.
Har ikke foregivet, at nogen af mine forældre er døde endnu.
Det er grænsen for mig.
Lod jeg, som om en slægtning var død? Nej?
Så er det en succes.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg sagde det
til publikum den aften. Det var skørt.
Det er først i de senere år, jeg har indset hvorfor.
Jeg tror, at alle har reflekteret
meget over sig selv i de senere år.
Under nedlukningerne lærte vi meget os selv.
Det, jeg lærte om mig selv, var...
Og lad ikke dette sætte sig fast eller ruinere showet for jer.
Men det, jeg lærte om mig selv, var,
at jeg ikke kan lide at lave standupcomedy.
Det er i øvrigt ikke så sært.
Det er ikke sært ikke at nyde at lave standupcomedy.
Kender I grunden til,
at ingen af jer laver standupcomedy?
Samme.
Jeg er enig. I har ret.
Det tog mig bare 16 år at regne ud.
For over 16 år siden skulle jeg optræde for første gang
i et lille lokale over en pub i Kettering.
Jeg skal til at gå på scenen, og bartenderen listede hen til mig.
Han siger: "Her er lidt trivia til dig
"før dit første show.
"Spænding og nervøsitet
"er faktisk den samme kemiske følelse i din krop.
"Det afhænger bare af, om du er en positiv eller en negativ person,
"hvordan du vælger at fortolke den følelse."
Når jeg ser rundt i lokalet,
har I alle identificeret det som en løgn.
Så heldig var jeg ikke.
Jeg var sådan: "Tak. Det er til gavn."
Og i mere end 16 år
har jeg stået på scenen de fleste aftener og sagt:
"Jeg er glad.
"Jeg laver det, jeg elsker!"
I årenes løb har folk tit sagt til mig,
at det er modigt, at lave standupcomedy.
"Jeg kunne ikke gøre det.
"Du er så modig."
Jeg smider komplimentet tilbage til dem hver gang.
"Jeg er ikke modig! Hvad taler du om?
"Jeg er for glad til at være modig."
Men nu hvor jeg indser, hvor bange jeg er hver aften,
er jeg her for at sige, at jeg er modig som bare fanden.
Jeg er ligeglad med, om det lyder arrogant.
Jeg er virkelig modig i dette job.
Jeg er ikke som en brandmand eller en soldat.
Men en livredder? Helt sikkert.
Jeg er lige så modig som en livredder.
En swimmingpool-livredder, ikke en på en strand.
Ikke en på en strand.
I 2019 tog jeg på den største turné i min karriere.
Lokaler på denne størrelse i mit navn
for allerførste gang.
90 % af året på vejen.
Det var drømmen, da jeg startede
i et lille lokale over en pub i Kettering.
Men fire ud af fem aftener gik jeg på scenen
og lavede mit nummer ud fra mit manuskript.
Og inden min første punchline
ville en person, som jeg ikke kunne se,
afbryde mig ved at sige...
"Jeg ville gøre det! Du sagde, at jeg ikke ville.
"Jeg sagde, at jeg ville gøre det."
Og hver gang det skete,
udpegede jeg den person foran hele publikum.
Jeg ville sige noget sjovt som: "Hold kæft."
Eller: "Kom aldrig og se mig igen." Det er sjovt.
Eller den gyldne klassiker, "Skrid ad helvede til."
Det er et fint svar, hvis du er en dristig komiker
ligesom Frankie Boyle, og det passer til din identitet.
Men går du på scenen og siger: "Jeg smagte abrikoser for nylig.
"Kvæl i lortet, din fucking kusse! Jeg håber, du fucking dør!"
Det er noget af et toneskift. Det nyder ingen.
Det gør det svært at lave
dit materiale om at starte dit eget honningfirma,
når du har sagt den slags ting.
Jeg ville råbe ad dem, hvis de larmede for meget.
Eller hvis de var for stille.
Intet var godt nok for mig.
Hvis jeg så en person kede sig,
hvilket var min skyld,
ville jeg ødelægge dem.
Resten af publikum kunne grine som gale,
men hvis jeg så en person, der så på mig sådan her...
Hvilket i øvrigt er sådan, jeg ser alting.
Sådan ser jeg på den sjoveste komiker, jeg har set.
Nish er god.
Jeg tror, jeg har grinet højt som publikum to gange i hele mit liv,
begge gange i biografen, så det var ikke engang live.
Jeg grinede, da Jack Black sparkede hunden ned fra broen,
og jeg grinede, da Mini-Me bollede laseren.
Det er de to gange, hvor denne sofistikerede fyr
har grinet sammen med andre,
og jeg tager pis på jer hver aften.
Jeg er dog ikke alene. De fleste komikere håndterer det dårligt,
hvis man ikke griner af deres jokes.
Ni ud af ti gange bebrejder vi jer.
Vi går i offensiven.
Komikeren vil sige:
"Det er jeg ked af, venner. Gik jeg over stregen?
"Er mine radikale tanker for meget
"for jeres sølle ærtehjerner?"
De vil aldrig sige: "Undskyld, venner.
"Var det dårligt skrevet og udført?"
Jeg så en komiker for nylig sige: "Undskyld, venner.
"Bliver vi hurtigt fornærmet?
"Lad mig forklare komedie for jer.
"Komedie stammer altid fra kærlighed.
"Det stammer aldrig fra had."
Jeg sad nede bagi og sagde:
"Det ville jeg ikke være så sikker på."
Jeg vil for eksempel gå hjem
og skrive et nummer om det.
Og det er ikke af kærlighed. Det garanterer jeg.
Hader den komiker. Håber, de er døde.
Jeg håber, at de og alle deres fans snart dør.
Det håber jeg.
Jeg håber, det sker.
Gid de alle falder i et mandehul,
samme mandehul, en efter en.
Gid de er ude at danse conga for at fejre deres ytringsfrihed,
og at de vælter ned i et mandehul som en Slinky.
Det håber jeg.
De klager hele vejen ned over, at de bliver bragt til tavshed,
og vælter ind i hinanden som en dominoeffekt.
Det håber jeg. Det ville være sjovt.
Jeg synes, det er sjovt.
Det er komedie.
Jeg ved, at jeg er efter komikerne,
som om et dårligt publikum ikke findes.
Selvfølgelig findes de. Jeg har selv været medlem af dem.
Det værste, jeg har været i,
var som 13-årig.
Fælllessamling i skolen.
Men det var mere en misset booking end noget andet.
Af ukendte årsager
fik de en yogainstruktør til at komme og fortælle
om fordelene ved regelmæssigt at lave yoga.
Jeg ved ikke, om I har været 13 år.
Man er den smidigste person på planeten.
Det eneste, du respekterer mindre end strækøvelser,
er enhver, der virker en smule religiøs.
Ødelagde fjolset fuldstændigt.
Så snart han indtog scenen, opdagede vi,
at han var fysisk stærk men mentalt svag.
Det mest patetiske,
jeg har hørt nogen sige til deres publikum,
er, den yogainstruktør der siger: "Kom nu, børn,
"hvis I ikke stopper med at råbe, kan jeg ikke fortælle mine hemmeligheder."
Jeg smiler stadig. Elsker det.
Så trist.
"Jeg kan ikke fortælle mine hemmeligheder."
Det er ikke hemmeligheder, gamle mand!
Du er en tilfældig hvid fyr fra Kettering.
Alt, hvad du ved om yoga, er i det offentlige domæne, Derek.
Det var dog en skam.
Jeg elskede, når folk besøgte skolen for at tale med os.
Det var mine yndlingsdage.
Da jeg var fem, kom min bedstemor ind i min klasse
for at holde et foredrag om spinderokken.
Og det er ikke normalt, hvor jeg kommer fra.
Jeg kan ikke svare på jeres spørgsmål. Beklager.
Jeg ved ikke hvorfor.
Jeg accepterede det bare.
Alt skete for mig for første gang.
Så voksede jeg op og indså, at det var sært.
Men da var hun død.
Jeg kunne ikke spørge hvorfor.
Jeg spurgte mine forældre, der sagde:
"Vi var ikke klar over, at det var sket."
Tog det med i graven. Har kun respekt for hende.
Hun tog den her store gamle træspinderok med hjemmefra.
Satte den foran os.
Der sidder omkring 35 femårige
på gulvet foran hende. Hun sidder på en skammel.
Jeg kan ikke huske foredraget præcist.
Det var noget i stil med: "Jeg elsker fandme det her."
Jeg kan huske, hvordan hun sluttede. I slutningen siger hun:
"Hvem har lyst til at komme herop og prøve spinderokken?"
Så snart hun sagde det, blev mit højeste ønske i livet
at spinde uld foran et publikum.
Det brænder dybt i mit hjerte, det ønske.
Jeg rakte hånden op. Det er en af de historier.
Jeg behøver ikke fortælle færdig. I kender slutningen.
I ved, hvad der så sker.
At hun ikke valgte mig.
Selvfølgelig ikke. Hun valgte tre andre,
og jeg brød ud i højlydt, uforglemmelig gråd.
Jeg gik amok.
I stride strømme.
Hun gik i panik.
"Okay. Jeg tror, vi har tid til en mere.
"Kom herop, James.
"Selvom jeg ser dig hver søndag,
"og du aldrig har vist interesse for spinderokken."
Jeg vakler over mine klassekammerater.
Tårerne øser ned på dem.
Min krop var blevet helt slatten.
Så jeg kunne ikke stå ved spinderokken,
som de andre havde gjort og bruge pedalen.
I stedet betjener min bedstemor pedalen.
Hun sætter mig på sit knæ.
Jeg dingler bare rundt.
Den ene hånd holder ulden her.
Græder åbenlyst foran mine klassekammerater.
Og alt for længe.
Hun behøvede ikke at spinde så meget uld.
Vi sælger det ikke. Sæt farten ned, bedste.
Og det er vigtigt at bemærke,
at det var første gang, jeg stod foran et publikum.
Da jeg fortalte min terapeut den historie, sagde han:
"Aha. Ja.
"Det er derfor, James. Det er grunden til alting.
"Absolut alting ved dig.
Han siger: "Den historie er vigtig,
"den du lige har fortalt mig. Du skal huske den.
"Du skal huske, at hver gang du er på scenen
"foran et publikum, er det ikke kun dig deroppe.
"Den lille dreng er også deroppe.
"Og du skal beskytte den dreng."
Hvilket, vil jeg sige,
er sværere end det, jeg gjorde i første omgang.
Standupcomedy er svært nok.
Nu skal jeg også beskytte en dreng.
Ikke sært, at jeg havde paraderne oppe hver aften.
Nogen tilråber mig...
"Han er bare en dreng! Lad drengen være i fred!
"Om bag mig, dreng. Jeg beskytter dig."
Jeg må beskytte den dreng.
Igennem alle aldre.
Jeg skal beskytte den femårige,
der sad ved spinderokken.
Men jeg skal også beskytte den seksårige dreng,
der kigger i sine forældres soveværelsesspejl
og øver sin prins Charles-parodi.
Den knægt har brug for en masse beskyttelse.
Det pinligste øjeblik i mit liv,
og jeg var den eneste, der så det.
Det var slemt, mand.
Sad på sengen, lukkede døren. Jeg kigger i spejlet.
Konteksten er, at jeg meldte mig til skolens talentshow
og sagde, jeg kunne lave parodier, selvom jeg ikke kunne.
Jeg var seks. Så jeg var en løgner. Og hvad så?
Jeg vidste ikke,
at ingen seksårig nogensinde har lavet en god parodi.
Jeg ved ikke. Ingen af jer kender...
Ingen af jer kender en seksårig, der er god til det.
Ingen af jer kender en
og siger: "Kender du Johns barn?
"Han laver en fantastisk McConaughey.
"Hør lige barnet."
Okay.
Ja, han er god!
De elsker dig i Northampton!
Du har aldrig fået klapsalver på hele turen.
Vil du lave noget mere McConaughey for dem?
Okay, fantastisk!
Du er for vild.
Vil du lave en mere, inden du tager af sted?
Gør True Detective. Gør True Detective-McConaughey.
Tiden er en flad cirkel.
Det er dystert fra et lille barn.
Godt gået.
De kunne ikke lide den så meget. Det var faktisk for dystert.
Wall Street-tingene var sjove,
men "tiden er en flad cirkel" er lidt meget.
Tiden er en flad cirkel.
James!
Hej, Jilly.
Hej, hvad så?
Tager du mikrofonen?
Okay. Jeg tager mikrofonen,
og så skifter vi klippet nu.
Hvilke andre McConaughey-film er der?
Jeg laver noget fra Dallas Buyers Club.
Jeg holder hans Oscar-takketale,
for den husker jeg, fordi han vandt en Oscar.
Og det var den takketale, jeg tænkte på hele tiden.
Da jeg var barn,
sagde en fyr, jeg kendte, til mig: "Hvem er din helt?
"Hvem er din helt?"
Og jeg sagde: "Mig selv om ti år."
Ti år senere mødte jeg manden igen,
og han sagde:
"Er du din helt nu?"
Og jeg svarede:
"Fandme nej."
Han sagde: "Okay. Hvem er så din helt?"
Jeg tænkte over det.
Og sagde så: "Mig selv om ti år."
Og jeg vil altid være min egen helt om ti år.
Jeg takker jer for denne pris og takker akademiet.
Tusind tak.
Hej. Det er nu. Nu sker det.
Jeg er seks år, og det er ordret, hvad jeg lavede den dag.
Jeg husker det.
Brændt fast i min hjerne, fordi det var så pinligt.
"Hejsa. Mit navn er prins Charles."
Det har været længe undervejs,
men jeg tilføjer lige en pause.
Vi er halvvejs gennem parodien. Og jeg tilføjer kun en pause,
fordi der ikke er nogen måde,
hvorpå nogen af jer kan gætte, hvor det nu fører hen.
"Hej, mit navn er prins Charles.
"Det er katten."
Og så længe varede
min karriere som impressionist.
I har ret i at tro,
at jeg næste morgen gik direkte i skole
og sagde det velkendte slagord:
"Hej, fru Weaver. Jeg vil gerne trække mig
fra skolens talentshow, tak.
"Hvorfor? Fordi jeg ikke er talentfuld.
"Fordi jeg ikke har et talent."
Det var mit budskab.
Jeg havde ikke engang optrådt på en scene endnu.
"Jeg er ikke talentfuld."
Så hvis I har set mig optræde i årenes løb,
og nogle af jer har, statistisk set.
I har set mig til en optræden, der går godt,
og så ud af det blå, og I forstår det ikke
som publikum, begynder jeg at fortælle jer,
at min optræden går dårligt.
"Denne optræden stinker. Det er en lorteoptræden."
I skal bare vide, at det ikke skyldes jer.
Det, jeg ser de fleste aftener, når jeg ser på publikum,
er mit seksårige ansigt, der ser tilbage på mig i spejlet og siger:
"Det lyder ikke som prins Charles.
"Hvorfor er der en kat i det her?"
De er kendt for at være en hundefamilie.
De kan lide corgier!
Kunne have været værre!
Kunne have været værre?
Kunne have været prins Andrew i 90'erne!
Hvad? "Kunne have været prins Andrew i 90'erne."
Et bifald for en pædofil.
Ville du...
Hvad hedder du, dig, der kom med tilråb?
- Danny. - Danny, ja.
Opdigtet navn. Danny?
Kan du lave en parodi
på prins Andrew i 90'erne?
- Det er ikke klogt. - Det er ikke klogt?
Det skulle have været det, han sagde i 90'erne.
Det havde været godt.
Det havde sparet alle for en masse problemer.
Jeg er nødt til at beskytte den otteårige dreng,
der, apropos ingenting,
meldte familiens hund til en hundeudstilling.
Jeg vidste ikke, at jeg skulle derhen, da jeg vågnede den morgen.
Hele familien går i skoven,
og vi når til en stor åben mark.
Amatørhundeudstilling ud af det blå.
Jeg vidste ikke, at det ville ske.
Folk sidder på tæpper og ser det.
Så snart jeg satte mig på græsset,
blev mit højeste ønske
at deltage og vinde amatørhundeudstillinger.
Det var det eneste, jeg ville.
Jeg havde en hund med mig,
men den var ikke, hvad jeg ville kalde
"konkurrenceklar".
En dværg-pølsehund og den mindste i kuldet.
Da vi oprindeligt fik hende,
var der masser af sunde dværg-pølsehunde,
og så var der en, der var mindre end resten, med en buet rygsøjle,
en hale, der stod lige op som en antenne,
og ører, formet som et styr.
Og hele familien var enige om, at den skulle med hjem,
ellers ville vi bekymre os om den resten af livet.
Min far havde sagt nej til hund i årevis,
men vi havde kørt ham træt.
Han sagde: "Fint. I må få en hund på en betingelse."
Jeg er den ældste af tre. Vi går i skole.
Vi tror, at betingelsen er
at lære noget ansvar, noget i den stil.
Vi skal rydde op efter den, fodre den hver dag.
I stedet siger denne 40-årige mand:
"Okay, I må få en hund på én betingelse.
"Jeg giver den et navn."
Kender I det, når man opdager, at ens forældre
også bare er små børn?
Ville navngive en vovse. Hvor sødt.
Han kaldte den, hvad et lille barn ville have gjort.
Han navngav en dværg-pølsehund...
Mini.
Det er nuttet,
men han behøvede ikke at tage styringen der.
Vi er tre skolebørn.
Vores tre forslag var Mini, Pølse og Hund.
Du behøver ikke at blive involveret, David.
Bare rolig.
Han kunne se, at vi ikke var imponerede og sagde:
"Det staves ikke, som I tror."
Hvordan staves det så, mester?
"M, I, dobbelt N, E, Y."
Min mor spurgte ham, hvorfor det var stavet sådan.
På det tidspunkt var han gymnasielærer.
Han siger: "For ti år siden underviste jeg en dreng,
"han hed Steven Minney,
"og hans navn var stavet sådan."
Jeg var forvirret og gal på samme tid.
Jeg tænkte ikke dystre tanker,
som I gør lige nu.
Jeg mener, prins Andrew tilråbet
har sat visse ting i jeres hoveder.
Efter vi forlod rummet, har min mor sikkert spurgt:
"Hvem er den dreng, og hvorfor betyder han så meget for dig?"
Den samtale er helt sikkert foregået.
Men vi syntes bare, han var sær.
"Vi har en sær far."
Men sagen er, at jeg er 39 nu.
Næsten lige så gammel, som han var.
Og jeg er bekymret for, at jeg bliver til ham, for nu
er jeg enig med ham i, at det var sjovt.
Det er objektivt sjovt,
lige på og sjovt,
at dine børn vil have en hund, og du opkalder den
efter et helt andet barn, de aldrig har mødt,
som de ingen reference har til.
Og resultatet af det var,
at hver dag i hundens liv, tænkte jeg på Steven Minney.
Jeg, min bror og søster
talte om Steven Minney hele tiden.
Lange samtaler,
tænkte på, hvad han kunne have gang i som voksen.
"Tror I, at Steven Minney stadig bor i bydelen?
"Hvordan tror I, at han tjener penge?"
Jeg fandt ud af, hvad der skete med Steven Minney,
da jeg var ti år og blev Ulveunge.
Og drejningen over alle var,
at Steven Minney var min Ulveunge-leder.
En ren tilfældighed.
Jeg ved, at Kettering er en lille by, men det er vildt.
Men sådan er det.
Jeg vidste ikke, at Steven Minney var min Ulveunge-leder.
Hvis du har været Ulveunge, ved du det her.
Ulveunge-ledere bruger ikke deres rigtige navne.
I stedet kalder de sig selv...
Og hvis du ikke har været Ulveunge,
en advarsel. Det vil lyde gakgak.
De kalder sig selv navne efter karakterer fra Junglebogen.
Bare for at lade dig vænne dig til
at leve i en verden, hvor det er sandt.
Det er en sand historie.
De kalder sig, Bagheera, Akela, den slags.
I ved, bedre navne til hunde end Minney.
Det er det, de kalder sig.
Og så fik de os til det.
Som barn måtte jeg gå hen til en voksen mand
og sige: "Hej, Baloo. Hvordan var din weekend?"
"Ja, god, tak.
"Nu laver du Illuminati-tegnet,
"og fortæller, hvor højt du elsker dronningen."
"Jeg lover at gøre mit bedste."
De fik mig til at recitere det som tiårig.
Hver uge måtte jeg sige: "Jeg lover at gøre mit bedste,
"at gøre min pligt over for Gud og over for dronningen."
Og sagde jeg det ikke,
fik jeg ikke lov til at spille med en skumfodbold.
Jeg anede ikke...
at Shere Khan var Steven Minney.
Indtil en dag, hvor min far kom for at hente mig,
og han begyndte at snakke med Shere Khan.
Jeg står i gangen og venter på,
at de bliver færdige. Jeg venter i en halv time.
Alle de andre var taget hjem.
Alle de andre ledere,
Kong Louie og dem, de er væk.
Og senere kører min far mig hjem.
Han siger:
"Ved du, hvem det var, jeg talte med?"
"Ja, far.
"Han hedder Shere Khan. Jeg ser ham hver uge.
"Jeg kender ham bedre end dig."
"Nej. Det var Steven Minney."
"Den Steven Minney? Laver du sjov?
"Det er ikke sjovt, hvis du har fundet på det.
"Er det ham, vi har opkaldt pølsehunden efter?
"Er du seriøs?
"Er du seriøs lige nu?
"Jeps. Det er den Steven Minney,
"som vi opkaldte pølsehunden efter."
Hvad han ikke fortalte mig dengang var:
"Det skal du selvfølgelig ikke fortælle Steven Minney.
"For voksne bliver ikke så begejstrede som børn,
"når tilfældige folk opkalder hunde efter dem."
Jeg var spændt hele ugen.
Jeg glædede mig til at se Steven Minney tirsdag aften.
Jeg pralede overfor mine søskende.
"Han kalder sig Shere Khan.
"Jeg kender ham ret godt."
Det bliver tirsdag aften. Jeg suser ind i spejderhytten
og ignorerer alle mine venner, der hilser.
Lige hen til ham.
Du hedder Steven Minney.
M, I, dobbelt N, E, Y.
Vi opkaldte vores pølsehund efter dig, Steven Minney.
Det er en lille gnom.
Min far har aldrig glemt dig.
Nej. Da vi ville have en hund, sagde han: "Kun på én betingelse!
"I skal opkalde den efter Steven Minney,
"drengen, jeg underviste for ti år siden. M, I, dobbelt N, E, Y."
Jeg tænker på dig hver dag.
Min søster tror, at du fandt kærligheden i armene på en anden.
Jeg sidder i græsset og ser hundeshowet.
Og Steven Minney, pølsehunden, er lige ved siden af mig.
Jeg spørger mine forældre:
"Mor, far, må jeg melde Steven Minney til hundeudstillingen?
"Det vil jeg gerne."
Og de sagde ja, fordi det var gratis at deltage,
og de var ligeglade.
Jeg kan huske, at jeg gik op til tilmeldingsskranken,
og mange af kategorierne var baseret på udseende.
Vi synes, hunden er smuk,
men jeg vidste, at branchecheferne ikke ville forstå det.
Så jeg fandt en mere finurlig kategori: "Hund med den mest logrende hale."
Minney logrer altid helt vildt
med halen derhjemme, Vi vinder helt sikkert.
Det er endnu en af de historier.
Jeg behøver ikke slutte historien.
I ved, hvordan den slutter.
I ved, at den ikke slutter med: "Og så vandt vi hundeudstillingen."
I ved, hvad der så sker.
Der er fire voksne på scenen med deres hunde, der går helt amok.
Så står jeg der med, hvad der lige så godt kunne være en udstoppet hund,
der giver mig meget lidt,
mens voksne på tæpper peger mig ud til deres venner
og griner opgivende, de kaster sig bare ud i det.
Så gjorde jeg, hvad der nu var mit visitkort:
Brød ud i tårer.
Jeg var kendt for det.
Man skal give folk det, de vil have.
Tror I, at McCartney ikke synger Blackbird? Kom nu.
Jeg brød altid ud i gråd, mand.
Jeg brød ud i gråd ved spinderokken, brød ud i gråd på hundeudstillingen,
brød ud i gråd, da jeg fandt ud af, at Jesus var død.
"De tre store", som de kaldes i mit hus.
At finde ud af, at Jesus var død,
er stadig den dag i dag, hvor jeg har grædt mest.
Det var grimt, mand.
Det skete, da jeg var fire.
Jeg er altid blevet kristent opdraget,
men ingen havde fortalt mig den drejning.
Jeg vidste kun, at jeg havde en bedste ven, der elskede mig.
Livet var ret godt for James Ancaster.
Fire år gammel går jeg i kirke påskesøndag.
Jeg er spændt. Alt mit sociale samvær sker her.
Jeg går ikke i skole endnu.
Jeg synes stadig, det er sejt at være kristen.
Jeg dukker op i den seje kirke, hvor alle de seje børn hænger ud.
Påskesøndag, og alle fejrer mere end normalt.
Hele stedet vrimler.
Jeg siger: "Gud være lovet. Det er derfor, vi går i kirke.
"Hvad fejrer vi?
"Noget fantastisk, ser det ud til."
Alle sange, som rockbandet spillede,
for det var den slags kirke,
alle de sange, de spillede,
lød noget i stil med: "Han er død!
"Han døde!"
Jeg sad der, fire år gammel, og bare...
"De gør klogt i ikke at tale om, hvem jeg tror, de taler om."
Sådan som jeg husker det, kom mine tårer vandret ud.
De drev mig baglæns ud af menigheden,
alt overalt på én gang.
Det var risikabelt!
Jeg har aldrig lavet den bevægelse med et mikrofonstativ før.
Jeg følte det. Jeg sagde: "Jesus, frels mig nu."
Pludselig er jeg tilbage på stedet.
Jeg er tilbage. "Hvis du er der,
"undskyld, at jeg blev ved.
"Vær sød at redde mig."
Jeg ramte bagvæggen
og faldt på knæ og bare græd, og gik i krampe
på gulvet af at græde så meget.
Så gik en gammel mand forbi mig.
Han spørger: "James, er du okay?
"Hvorfor græder du, makker?"
"Jesus er død!"
- "Jesus døde." - Spoilere!
Hvad? "Spoilere?"
I vil ikke tro, hvad der så sker i historien.
Jeg vil ikke ødelægge noget for jer,
men det er baseret på Matrix-trilogien.
Jeg tror, de fik ideen fra Matrix-trilogien.
"Spoilere."
Bare han havde sagt "spoilere".
Det gjorde han ikke. I stedet sagde han:
"Bare rolig. Han døde for dig."
"Undskyld, hvordan er jeg involveret? Hvad taler du om?
"Hvorfor døde Jesus for mig?"
"Grundet alle de onde ting,
"du nogensinde har tænkt, sagt og gjort.
"Jep, det var derfor, de henrettede ham offentligt.
"Ved du, hvad korsfæstelsen er? Jeg forklarer dig den.
"Du er fire år gammel
"og ikke mit barn.
"Jeg vil forklare dig i detaljer på en Mel Gibson-måde,
"hvordan det er at blive korsfæstet.
"Glædelig påske."
Hør her, hvis du ser dette show og tænker:
"Mange af disse historier er ikke ret risikable.
"Jeg forstår ikke, hvorfor denne voksne mand
"har knyttet så meget skyld og skam til en masse trivielle fortællinger,"
så husk på, at da jeg var fire,
blev min bedste ven dræbt af romerne.
Jeg vil fortælle en hurtig positiv historie om den kirke
for alle kristne, der er her.
Da jeg var syv år gammel,
var den kirke der, hvor jeg optrådte for første gang.
Det var min første optræden foran et rigtigt publikum.
Det var en komediesketch, surprise.
Jeg og min far.
Min far skrev den, og der var ingen vej udenom,
han castede sig selv i rollen som Gud.
Det er det eneste, jeg har fortalt min terapeut,
der fik ham til at grine højt.
Da jeg fortalte min terapeut om hundeudstillingen, sagde han ikke...
Han er forøvrigt en ret god terapeut.
Han sagde ikke:
"James, du skal huske, at når du står på scenen foran et publikum,
"er det ikke kun dig deroppe.
"Du har også en lille pølsehund deroppe."
Det sagde han ikke,
men sådan har jeg det hver eneste aften.
Hver gang jeg står her, beskytter jeg en dreng hele tiden,
og lige her er der en lille pølsehund, der giver mig nul og niks.
Så når jeg er efter jer for ikke at grine,
siger jeg i virkeligheden:
"Logr med halen, Steven Minney, kom nu!
"Vær sød at logre med halen, Steven Minney!
"Vi ser fjollede ud, Steven Minney.
"Vi ser så fjollede ud."
Det er der, jeg skammer mig mest efter mine optrædener
gennem årene.
Når jeg har været efter publikum for ikke at grine nok.
Jeg krummer tæer over alle de gange, jeg har gjort det.
Det er pinligt.
Den værste gang, jeg har været efter et publikum for at være for stille,
var, da jeg var booket
til at læse en Roald Dahl-historie for nogle børnehavebørn.
Der er en række grunde til, hvorfor det, der skete, skete.
I 2018 var jeg booket til at læse
Georgs mirakelmedicin for disse børn.
Og den bog ændrede mit liv.
Da jeg var lille, læste min mor
Georgs mirakelmedicin for mig for første gang.
Det var min introduktion til komedie.
Jeg vidste ikke, at verden kunne være sjov før det.
I husker alle, hvad det var, der fik jer til at elske komedie.
Det var den bog. Jeg grinede så meget.
Jeg anede ikke, at den følelse eksisterede.
Så i 2018, da jeg er på vej til Roald Dahl-dag,
har jeg ret urealistiske forventninger i mit hoved om,
at jeg vil ændre disse børns liv i dag,
hvilket er 100 % sådan,
den yogainstruktør havde det på vej til min skole.
Så jeg fortjener alt, hvad jeg får i denne historie.
For det andet var det en meget speciel dag, den 18. september,
som er den officielle Roald Dahl-dag.
De fleste af jer ved det.
Og de bookede Cardiff Castle hele dagen.
I hvert eneste rum på slottet vil der være en person,
der læser en Roald Dahl-bog for børnene.
Det lyder godt, men i praksis betød det,
at jeg stod der i et tårn og læste Georgs mirakelmedicin
til dyb tavshed, og det eneste, jeg kan høre hele tiden, er,
at Floella Benjamin har en meget bedre optræden i festsalen under mig,
hvor hun læser Charlie og chokoladefabrikken
til konstant latter og klapsalver.
Jeg sidder på en skammel.
Der sidder cirka 35 børn på gulvet foran mig.
Hvis I har været opmærksomme,
behøver jeg ikke fortælle, hvorfor det udløser noget hos mig.
Jeg gør det supergodt.
"Og så gav Georg sin bedstemor medicinen,
"og hun blev så høj, hun smadrede gennem loftet."
Alle var bare...
ligesom pølsehunden hele tiden.
Alt, jeg hører, er:
"Hvad får du, når du sluger slik?"
dernede.
Jeg tror, at det øjeblik, hvor jeg knækkede,
var, da jeg skulle lave en parodi,
og jeg ved ikke, om det har noget at gøre med det,
på bedstemoderen. Hvis I har brug for genopfriskning
af Georgs Mirakelmedicin, så har hun fået medicinen.
Hun blev så høj, hun smadrede gennem loftet.
Hun smadrede gennem taget,
og nu sidder hun fast i det, jeg vil ikke være en idiot,
men det er sjovt.
Nu er alle ikke blevet snydt af deres bedstemor, som jeg er,
men det er sjovt, når det sker for en gammel person.
Det er sjovt. Sidder fast i taget.
Vil du have et tilråb heroppefra?
Vil jeg gerne have en deroppefra? Ved du hvad?
Jeg ser gerne, at den høfligste person i verden gør det.
Jeg ville elske et tilråb deroppefra.
- Hvad er dit navn? - Stuart.
Stuart. Hej, Stuart.
Det er en dejlig, meget flot, formel introduktion til tilråbet.
Jeg elsker den.
Kom bare, Stuart. Lav dit tilråb.
Jeg har brug for lidt tid til at tænke.
Absolut. Ja.
Det sætter jeg pris på. Du bør tænke lidt over det.
Det...
er en fuldt afrundet persona.
Vi kan ikke alle se ham, men alle ved, hvordan han ser ud.
"James, vil du have et tilråb heroppefra?"
Øjeblikkeligt sjovt.
Og det er meget svært, at I ved det,
at komme med en sjov åbningsreplik.
Det er meget svært.
Det var sjovt. Det var originalt.
Det fastslog, hvem han er.
Da jeg så spurgte om hans navn, sagde han: "Bare Stu...
"Jeg vil ikke udnytte det.
"Jeg siger 'Stuart.' Jeg ved, hvad jeg har i ærmet."
"Hvad er dit tilråb?"
"Må jeg få lidt tid til at tænke over det?"
Det er objektivt set sjovt.
Vil du have et tilråb hernedefra?
Vil jeg have et tilråb hernedefra?
Du har allerede efterlignere.
Så god er du.
Har du nogen idé om, hvor lang tid det tager?
De fleste af os komikere tager det over et årti,
før vi begynder at se imitatorerne dukke frem,
og vi begynder at se vores indflydelse på komediens verden.
Din første joke nogensinde,
og du har en copycat på forreste række.
"Georg!" Det er bedstemoderen. Nu sker det.
Det er bedstemoderen.
Jeg læser for børnene.
Og det var det øjeblik, jeg knækkede.
"Georg!
"Din rådne lille orm!
"Din modbydelige lille dreng!
"Få mig ud herfra med det samme!"
De næste ord, jeg sagde, var:
"Nyder I det her eller hvad?"
Til børnehavebørn!
Så usikker er jeg.
Jeg troede, de ville gå glade i børnehave mandag morgen.
"Hej, hvad lavede du på Roald Dahl-dag?"
"Jeg så ham der James Ancaster.
"Glem det."
Og det værste er.
Det var den første af seks grupper børn,
jeg skulle læse for den dag.
Spoiler advarsel! Var efter dem alle.
Sidste gruppe, jeg nåede til slutningen af kapitlet
uden at komme med kommentarer.
Da jeg lukker bogen, så langt fra at være færdig,
kiggede jeg på en knægt alene på forreste række
og sagde med normal stemme:
"Stilhed igen. Genialt."
Så det er ham resten af livet.
Det er det barn for evigt.
Han vil vokse op, blive voksen,
sætte sig ned til et show. Komikeren vil fortælle en joke.
Den får ikke meget.
"Nej. Stilhed er dårligt.
"Kermit!"
Og sådan fortsætter det.
Ingen bliver nogensinde bedre. Ingen lærer noget.
Sender bare smerten rundt.
Det skal jeg også huske,
når jeg er heroppe.
Prioritet nummer et,
jeg skal beskytte drengen.
Men det ville være dumt af mig, hvis jeg ikke anerkendte,
at I alle også har jeres yngre jeg med jer.
De sidder på jeres skød.
Nogle af jer beskytter dem. Nogle gør ikke.
Det er derfor, at alle shows, I har været til,
følelsesmæssigt set, er et fucking rod.
Til hver optræden er jeg en baby med ansvaret for en vuggestue.
Jeg er Tommy Pickles. Det er alt, hvad det her er.
Jeg er Tommy Pickles, der prøver ikke at være Angelica,
i hver eneste optræden.
Fordi for hvert barn, der græd ved en spinderok,
var der 35 børn, der skulle sidde der
og se et barn græde ved en spinderok.
Tror I ikke, at det påvirkede dem på en eller anden måde?
De vil vokse op, sætte sig som publikum og sige:
"Hvorfor er jeg nervøs på performerens vegne?
"Hvorfor mon?
"Bare han spinder god uld.
"Fortæller gode jokes. Hvad fanden?
"Sagde jeg lige det?"
Alle de historier, jeg har fortalt jer i aften,
har jeg tænkt over flere gange,
især under nedlukningerne.
Under nedlukningerne tænkte alle nok meget over
vores job og vores forhold til det.
Jeg siger ikke, at vi havde den samme oplevelse.
Jeg er stinkende rig.
Og jeg synes, det er vigtigt at anerkende det.
Det er...
Hør her. Jeg er træt af berømtheder,
som jeg er og vil være til den dag, jeg dør,
der er autoriteter under nedlukning. De fleste mennesker,
vi har hørt fra om, hvordan de var, er berømtheder.
Og nogle gange er det værste, når de siger,
at de har lært en vigtig lektie,
som vi alle kan have gavn af.
Som: "Der er ikke mange, der siger det,
"men nedlukningerne var virkelig gode for mig.
"Før var jeg arbejdsnarkoman.
"Jeg brændte lyset i begge ender.
"Så kom nedlukningen
"og tvang mig til at slå bremserne i.
"For første gang i mit liv
"tager jeg et skridt tilbage og overvejer tingene.
"Jeg er sådan: 'Helt ærligt.'
"Er det sådan, jeg vil opføre mig?
"Vil jeg fortsætte med dette job, arbejde med disse folk?
"Er det det, jeg ønsker for min karriere?
"Så det, jeg vil sige til alle, der lytter, er:
"'Hey, du behøver ikke at arbejde hele tiden.
"'Hold op med at fylde dine dagbøger med arbejde.
"'Slå bremsen i. Tag et skridt tilbage.
"'Og du vil også indse,
'''at du allerede tjener nok penge på din madpodcast.'"
Nedlukning et, to og tre var de bedste dage i mit liv.
Jeg håber, at vi får endnu en nedlukning, og at den varer evigt.
Jeg var afslappet hver aften for første gang i over et årti,
fordi jeg ikke udsatte min krop for dette vanvid.
Jeg havde det også bedre om dagen og passede på mig selv.
Begyndte at dyrke yoga. Hvor har det været hele mit liv?
De holder disse ting hemmelige for dig i skolen.
Sæt det på pensum, tak, Blunkett!
Jeg var i nedlukning med min kæreste,
aka min yndlingsperson. Så det gik nemt.
Vi passer godt sammen.
Jeg ved, at når man siger sådan,
vil der være nogle skeptikere i lokalet. Fair nok.
Hurtig historie for at illustrere, hvor godt vi passer sammen.
I kender halvdelen af ligningen. Mig.
Alt I behøver at vide om hende er,
at da hun tog til frisør for at få sit hår farvet,
som reference, for at få den farve, hun ønskede,
medbragte hun et billede af en hest.
Så det er den, vi har at gøre med. Jeg er hovedkulds forelsket.
Det var heller ikke bare et billede af en hest.
Jeg bad om at se det for at se, om farven var rigtig.
Hun viste mig det.
Det var et meme af en hest.
Et heste-meme. Kender I et heste-meme?
Det var et billede af en hest med en lang, overdådig manke.
Og så sagde memet: "Maybe she's barn with it.
"Maybe it's Neighbelline. "I ved, hvad, "neigh" er ikke?"
Som når en hest taler?
Det viste hun til en professionel.
"Ja. Jeg vil gerne se sådan ud, hvis det er muligt.
"Mange tak, de damer."
Jeg var der ikke,
men jeg er sikker på, at alle, der så det, sagde:
"Hun går garanteret ud med James Acaster."
Det var, da nedlukningerne åbnede op igen,
at jeg bemærkede al min angst og stress kom tilbage for fuld kraft.
Jeg sad i et tog fra London til Kettering,
og min vogn blev overtaget af en lille bande teenagedrenge.
Og hvis vi alle bare kunne være voksne
og ikke lade, som om det ikke er skræmmende, ville det være fantastisk.
Forstår I mig?
De startede med det samme.
De løber op og ned i vognen, op og ned ad midtergangen,
skubber hinanden ind i os andre.
De kaster med ting. De råber og bander af deres lungers fulde kraft.
På et tidspunkt sprang lederen
frem i vognen, trak en fuld flaske cola
op af lommen,
og i hovedhøjde med os andre, uden at sigte, gjorde han sådan:
"Bang!" Sådan her. Sendte den bare nedad.
Den sprang tilbage fra et vindue. Bang!
Ramte næsten en voksen mands øjne.
Og manden, der var omkring de 40 år, reagerede ved at...
lade, som om det aldrig var sket.
Ligesom han plejede at klare mobberne,
da han gik i skole.
Det skete for os alle.
Så snart de unger gik i gang,
blev vi alle den alder, vi var
første gang, vi blev drillet.
Der sad en mand, en rig forretningsmand i 50'erne,
længere nede i vognen. Alt var dyrt.
Børnene omringede ham. De begyndte at kalde ham Lortetaske,
fordi hans taske var lort.
Og denne voksne mand, der garanteret ejede sit eget firma,
reagerede på børnene ved at sige:
"Ja, sikke en lortetaske! Har jeg ikke ret, venner?
"Hvilken taber ville eje så lortet en taske?"
Vi så alle til: "Hav lidt værdighed, mand.
"Du mobber din egen taske med børnene.
"Du har folk på lønningslisten."
På et tidspunkt tager børnene deres skolebøger frem,
og de begynder at rive siderne i stykker.
De trykker dem sammen, og så har de
en sneboldkamp af papir på tværs af hele vognen,
og vi er alle i skudlinjen.
Husk, det er skolebogspapir.
Det er blankt. Med skarpe kanter.
På et tidspunkt står en knægt med en papirsnebold,
og hans ven er i den modsatte ende af vognen,
og han kaster den med alle sine kræfter for at få sin ven derover,
og han rammer en kvinde, der sad her.
Lige i ansigtet. Vi mærker det alle.
Og en anden kvinde, som ikke kendte denne kvinde,
rejser sig og skælder hele banden ud.
Jeg ved ikke, om I har taget offentlig transport,
og en bande, altid mænd...
De kunne være 13 år eller i 60'erne,
Men de har besluttet at skræmme alle andre,
fordi de ikke har styr på deres eget lort endnu.
Hver gang det sker,
når det altid til det punkt,
hvor en enlig kvinde, egenhændigt er tvunget til
at konfrontere hele banden, mens mænd som mig sidder og tænker:
"Lad det her virke.
"Jeg kan ikke engang se på hende, for så slår de mig først.
"Vær sød at beskytte den kvinde. Undskyld, at jeg fik din søn dræbt.
"Det er længe siden nu, store fyr.
"Kom nu, beskyt denne kvinde."
"I burde alle skamme jer!"
Før hun nåede længere, hugger lederen hende ned.
Han råbte en masse lort til hende,
som jeg håber, fordi han er 13,
han ikke forstår fuldt ud,
men det var fucked.
Hun sætter sig ned i stilhed.
Resten af vognen er mere trist, end den var før.
Ved næste stop
rejser en gammel mand sig for at forlade toget.
Alt I behøver at vide om den gamle mand er, at han var
en skaldet mand. Havde intet hår på hovedet.
Så de udslettede ham fuldstændigt.
Hele vejen ned ad gangen råber de: "Farvel, skaldepande,"
uoriginalt lort, han har hørt en million gange i sit liv.
Og han trådte ud på perronen.
I stedet for at fortsætte vendte han sig bare om,
kiggede tilbage ind i vognen, rasende,
med dirrende øjne og stirrede bare på disse børn.
Så dinger dørene for at lukke. Mens de lukker, siger han:
"Jeres forældre elsker jer ikke!"
Og så lukkede de, og toget kørte.
"Jeres forældre elsker jer ikke!"
Deres forældre er døde!
Hvordan fanden har ingen råbt det på hele turnéen?
Det perfekte tilbageråb.
Dejligt at have en tilråber her, der sætter pris på struktur.
Også to ting.
Jeg er ked af, at jeg ikke selv tænkte på det tilbageråb.
Jeg har lavet dette show så mange gange,
og det er aldrig faldet mig ind,
ikke engang en lille smule.
For det andet er jeg glad for, at jeg ikke tænkte på det,
for ellers ville jeg være rasende lige nu,
hvis det var min næste replik, og du havde sagt det.
Måske begravede en af dem for nylig sin mor.
"Måske begravede en af dem for nylig sin mor."
Det er en genial tilføjelse til joken.
Strukturelt er det sundt.
Det var for dystert, makker.
Den måde, du sagde det på,
leveringen af det var meget morbid.
"Måske begravede en af dem for nylig sin mor."
Sendte kuldegysninger op ad ryggen på alle.
Hvad fanden? Jeg ved, at jeg sagde
noget lignende. Det var det, jeg sagde i starten af showet.
Du huskede det ordret. Det er ret imponerende.
Men du godeste.
Sikkert begået selvmord!
Jeg tager den. Vent et øjeblik.
Den fyr er bare gået alt for langt.
Så godt gået.
Alle syntes, at din var lidt dyster,
og så hørte folk noget,
som nogen bare fandt på af sig selv.
Hvem var det, der råbte? Kan du vinke?
Hej. Hvordan går det? Hvad hedder du?
Richard.
Hvad er der galt med dig, makker?
- Hvad? - Hvor lang tid har du?
Hvor lang tid har jeg? Ved du hvad?
Så lang tid, som jeg vil.
"Dine forældre elsker dig ikke!"
De er døde!
Er de døde? Ja, okay. Vi gør bare det hele igen.
Alle husker, hvad de sagde.
Ja.
Jeg elsker det. Det er et strukturelt tilbageråb.
Det er dejligt at høre det. Absolut.
Jeg er irriteret på to niveauer.
Først og fremmest er jeg irriteret over, at jeg ikke tænkte på det.
Jeg har lavet dette show mange gange.
Jeg har aldrig tænkt på den punchline.
Og for det andet er jeg glad for, at jeg ikke gjorde det,
for ellers ville jeg være irriteret over,
at du nåede den før mig.
Men det er godt.
"Deres forældre var døde."
Måske begravede en af dem sin mor!
Det er dystert. Det er for...
Jeg ved, at det strukturelt også er sundt.
Det sagde jeg tidligere. Men det var alt for dystert.
Og du sagde det med en stemme, der var:
"Måske er de lige blevet færdige med at begrave deres forældre."
Og det var ret hårdt.
Men du ved,
godt gået alligevel for at prøve.
Begik selvmord!
Hold da op!
Jeg ved ikke, om I hørte det.
Det var meget...
Du er ude af skoven nu.
Det var meget mere dystert.
Hvad fanden? Hvem sagde det? Vink til mig.
Hvem sagde det?
Hvad hedder du?
Richard.
Hvad er der galt med dig, Richard?
Hvad er der galt med dig?
Hvor lang tid har jeg? Et godt stykke tid.
Et godt stykke tid. Jeg mener...
Ikke så lang tid, som første gang, du sagde det,
men ret lang tid.
Børnene fortsatte med at mobbe alle.
Og nu var det min tur.
Jeg sad på bagerste række og bad til Gud om,
at disse børn var fans af Would I Lie to You?
Og de omringede mig.
Lederen sad på rækken foran mig. Med ryggen til mig.
Hans ven sidder overfor ham. De låser ben med hinanden.
De ænser mig ikke.
Tre af dem står lænet op ad væggen bag mig, bagvæggen.
De har tandstikkere i munden.
Jeg ved, at det ikke passer.
Jeg ved, at det er min fantasi, men sådan føltes det.
Men de ænser mig ikke.
De sidste to børn står lige her.
En af dem læner sig op ad bagagen.
Han kigger rundt i vognen og ænser mig ikke.
Men en af dem langs sæderne
kiggede på mig hele tiden,
ænsede mig hele tiden.
Jeg sidder der og ser bare ud af vinduet.
Jeg lader som om, jeg ikke aner, hvad der foregår.
Som om det er sådan, jeg kører i tog i moderne tid.
Jeg sidder ikke og scroller på min telefon som en normal person.
Jeg ser ud af vinduet som en Enid Blyton-karakter.
Hvilken pragtfuld dag på jernbanen!
Er det Cecil?
Det er Cecil Armitage, den slubbert.
Halløjsa, Cecil! Vi er på vej til byen.
Den knægt.
"Hey!" Jeg kigger på ham.
"Hvad fanden glor du på?"
Enestående klaret.
Jeg dansede med de bedste af dem.
For sagen er. Jeg kender junglens regler.
Siger nogen "hey", skal man anerkende ham.
Men hvis du ser på nogen, beder du om problemer.
Min eneste vej ud af det
havde været, hvis knægten sagde "hey", og jeg sagde:
"Ja? Hvordan kan jeg hjælpe dig, unge mand?
"Det ligner regn. Jeg håber, du har dine galocher med.
"Er det Montgomery?
"Det er Montgomery St. Stephens, de bedste klarer sig godt!
"Halløjsa, Montgomery!
"Glædelig jul til dig og dine."
"Hey!
"Hvad fanden glor du på?"
Du sagde: "Hey," så jeg kiggede på dig.
Det var, hvad jeg sagde.
Jeg er et lille barn ved en spinderok igen.
Du sagde: "Hey," så jeg kiggede på dig.
"Er du fucking fræk over for mig, makker?"
Jeg er 36 i den her historie.
Det er videnskabeligt umuligt for mig at være fræk
over for en 13-årig dreng.
Det sagde jeg ikke. Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle sige.
Jeg havde set alle prøve alt med de teenagere.
Intet havde virket.
Jeg ville ikke have sagt det, jeg sagde
på noget andet tidspunkt i mit liv.
Jeg var lige kommet ud af nedlukningen.
Jeg tænkte, som jeg gjorde under nedlukningen.
Jeg havde talt meget under nedlukningen om,
hvordan jeg ville håndtere konfrontation,
især når det gjaldt tilråb ved optrædener.
Jeg havde talt meget om det under terapisessioner over Zoom,
som jeg havde råd til, hver gang jeg havde lyst.
Så jeg tænkte, at jeg ville svare dette barn som en voksen.
Jeg ville svare med ærlighed.
"Er du fræk over for mig?
"Hvorfor prøver du at skræmme mig?
"Er du bange?"
Ja, jeg er bange.
Du skræmmer mig lige nu.
Da jeg sagde: "Du skræmmer mig lige nu,"
ændrede alt sig ved ham.
Hele hans brovten forsvandt bare.
Og han var bare en 13-årig igen.
Hans udtryk sagde: "Hvad er jeg blevet til?"
Som om han prøver at forstå det, der er sket.
Han går i panik og kigger på lederen foran mig.
Han er som en McDonald's-ansat, der leder efter sin vejleder.
"Det stod ikke i manualen.
"Jeg har brug for din hjælp. Ham her siger, han er bange."
Lederen dukkede op.
Han kigger ned på mig.
"Hvad er du bange for?"
Altså...
Han sagde: "Hey."
Så jeg kiggede på ham, og han sagde:
"Hvad fanden glor du på?"
Og det lyder nok fjollet for dig, men jeg kan ikke håndtere det.
Jeg er nervøs selv i de bedste tider.
Hvis en fremmed konfronterer mig direkte,
stivner jeg.
Og I har sagt ting til folk,
rakket ned på dem og intimideret hele vognen.
Og nu har I omringet mig.
Og i denne situation er det enten kamp, flugt eller flop.
Og jeg flopper hver gang. Det ved jeg.
Så det er ret skræmmende lige nu. Jeg er oprigtigt bange.
Og han så på mig og sagde:
"Giv ham lidt plads. Han er bange.
"Træk jer væk fra ham. Giv ham lidt plads.
"Hvorfor skræmmer I folk?
"Hele landet har været igennem nok de sidste to år.
"I skræmmer folk i et tog.
"Virkelig stolte af jer selv.
"Få de forbandede tandstikkere ud af munden!"
Da jeg fortalte det barn, at jeg var bange,
kan jeg huske, at de andre voksne på toget
så på mig, som om de sagde:
"Nå, det er den første af os, der dør."
Da de lod mig være alene, var alle sådan:
"Undskyld, det kunne jeg have sagt.
"Jeg har været bange hele tiden. Hvad taler du om?
"Du kastede en flaske cola i øjnene på mig! Det er fucked!"
Resten af turen lod de alle være i fred.
Sad med deres telefoner og snakkede indbyrdes.
Vi kom til deres stop ved Wellingborough, og de stod af.
De måtte alle forbi mig for at komme til døren.
Jeg vil ikke prale, men fire ud af syv gav knytnæve.
Ret godt gået.
Ikke så cool, når de ledsages af sætningen:
"Undskyld, at vi skræmte dig," men jeg tager det.
Du var den mest skræmmende af alle.
Sikkert hjemme.
Den historie, mere end nogen anden i showet,
jeg understreger altid over for publikum, at den er 100 % sand,
fordi jeg ved, at den ikke lyder sand.
Jeg er klar over, at det lyder som en for pæn metafor for,
hvordan jeg håndterer tilråb nutildags.
Jeg siger ikke, at de alle lod mig være i fred.
Det er det eneste, jeg har fortalt min terapeut, hvor han har sagt:
"Hvad har du ellers løjet om i årenes løb?
"De lod dig ikke være i fred." Men det gjorde de.
Alt i den historie,
100 % sandt. Det hele skete.
Da fyren råbte: "Dine forældre elsker dig ikke,"
Jeg så det faktisk i et andet tog,
og jeg AirDroppede det ind i denne historie.
Men det skete alt sammen. Det hele er sande ting, jeg så.
Bare så vi alle kan gå herfra og stole på hinanden.
Der er en del af showet, som jeg har opdigtet.
Jeg indrømmer det nu,
og vi kan alle gå herfra og vide, hvad der er hvad.
Den eneste del af showet, der ikke var sand,
var, da jeg fortalte, at Steven Minney var min Ulveunge-leder.
Det passer ikke. Han var ikke min Ulveunge-leder.
Han var min eventyr-spejderleder. Jeg var 15.
Jeg ville ikke indrømme det på det tidspunkt,
men det var, hvad der skete.
Han blev ikke kaldt Shere Khan, men Steve,
og jeg regnede det stadig ikke ud.
Men nej tak. Jeg sætter pris på alle tilråb.
Da jeg begyndte at lave dette show for to år siden,
vidste jeg ikke, hvad udfaldet ville blive.
Jeg besluttede, at jeg ville lade publikum gøre,
hvad de ville, så det ville tvinge mig
til at tage fat i mine egne mangler som komiker,
men jeg vidste ikke, hvad der ville ske,
hvis jeg fortalte jer, at I kunne gøre, hvad I ville.
Det, jeg har lært, er,
at I alligevel gjorde, hvad I ville.
Ingen af jer har opført jer anderledes i aften,
end hvis I havde set mig på en tur med alle regler intakte.
Det er, hvad jeg har lært.
Hvis du kom med tilråb, var det sket alligevel.
Hvis ikke, var det ikke sket.
Jeg har haft alle typer optræden, som normalt på en turné,
fra næsten ussel stilhed i hele to timer
til latter fra væg til væg, til konstante tilråb.
til en person, der tilråber og hele rummet vender sig mod dem,
til optrædener, der grænser til vold, og hvor vi må...
Men det er hver eneste turné, jeg har været på.
Men jeg prøver ikke at ændre jer.
Jeg prøver at ændre det svar, jeg giver jer.
Og mit svar til jer plejede at være dårligt,
og uanset situationen ville jeg vælte den.
Så hvis I ikke har nydt showet i aften,
så trøst jer med,
at det plejede at være meget værre.
Meget værre.
Jeg prøver at passe på mig selv både uden for og på scenen.
Det er der, man laver det meste af sit arbejde, ikke?
Jeg har prøvet at tage mere fri.
Jeg slår bremsen i. Træder et skridt tilbage.
Min kæreste og jeg tog på ferie. Vi tog væk i en uge
til Disney World i Florida.
Tog selvfølgelig drengen med.
I tror vel ikke, jeg sætter ham på scenen foran jer,
men ikke tager ham med til Disney? Jeg er ikke et uhyre.
Alle, vi fortalte, at vi skulle til Disney i en uge,
de svarede:
"Hvad? Uden børn?"
"Vi tager børn med os."
Jeg tog drengen med. Hun tog pigen med,
og de havde det sjovt. Hele ugen løb de
rundt i Disney og havde det sjovt.
Fordi for mig... Jeg vil ikke slutte showet
med at fortælle jer, hvad der gør et godt forhold.
Det er forskelligt for os alle.
Men for mig er et godt forhold,
når man ikke bare kommer godt ud af det med hinanden nu,
men at samtidig
kommer alle tidligere versioner af en selv
også godt ud af det med hinanden.
Og du behøver ikke at beskytte dit yngre jeg omkring dem,
fordi de kan lide dem. De elsker dem,
og de ønsker også at beskytte dem.
Og hør nu her,
jeg ved, at den del ikke er sjov.
Men det sker, hvis du skriver komedie ud af kærlighed.
Det er ikke sjovt. Det er den dårligste del af showet.
Tusind tak, fordi I kom.
I har været skønne. Jeg har haft det sjovt.
Vi ses en anden gang. Mange tak. Godnat!
Tekster af: Henriette S-Hansen For TransPerfect Media