Jó estét, northamptoni közönség!
Ez itt a James Acaster: Gyerünk, kötözködjetek!
Mielőtt belekezdenénk, ismertetném a házirendet.
Első pont.
James Acaster nem bukhat ki a nézőkre, ha azok kötözködnek,
beszélgetnek, nyomkodják a telefont, vagy ha csendesebbek, mint azt szeretné.
Második pont.
James Acaster nem szólhat be annak, aki nem kötözködött.
Nem szólhat be a vécére tartóknak,
azoknak, akik kimennek levegőzni, inni, akik hazamennek vagy akik késnek.
Harmadik pont.
James Acasternek nem muszáj reagálnia,
ha nincs kedve hozzá, de kirúghatja azokat,
akik erőszakosak, vagy gyűlöletbeszédet használnak.
Negyedik pont.
Igaz, hogy a karrierje során próbált minden egyes dolgot irányítani
az összes eddigi fellépésén,
de James Acasternek el kell fogadnia, ami történni fog ma este.
AZ HBO STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
ÉLŐBEN A NORTHAMPTONI DERNGATE SZÍNHÁZBÓL
GYERÜNK, KÖTÖZKÖDJETEK!
Ez az! Mutassátok meg, hogy nyomjuk!
Mi így nyomjuk!
Köszönöm szépen, Northampton! Ez jólesett.
James Acaster vagyok. Most beszámolok életem legjobb estjéről.
Mármint a karrierem legjobb estjéről.
Először is elmesélek valamit, hogy képben legyetek.
Elmesélem, milyen volt életem legrosszabb fellépése.
Friss stand-upos voltam, babaarcom volt.
Még oda sem értem a mikrofonállványhoz, de már belém kötött egy részeg nő.
Így: “Hé! Anyád tudja, hogy ilyen későn még fent vagy?
"Cimbora! Anyád tudja, hogy még ilyen későn fent vagy? Hé! Hallasz?
"Pajtás!
"Cimbora!
"Anyád tudja, hogy még nem alszol?”
Ez a sztori arról szól, hogy elkussoltattam egy kötözködőt,
azzal az ürüggyel, hogy anyám meghalt.
Ránéztem a nőre, és azt mondtam:
“Az anyám meghalt.” De folytattam. Egyesek szerint nem volt szükség rá.
Ezzel: “Nem is olyan régen.”
Nem akartam, hogy tovább kötözködjön. Olyan dolgot akartam mondani neki,
ami elhallgattatta, míg a színpadon voltam.
Egyébként el is hallgatott.
A közönség többi részével együtt...
akik teljesen letargiába estek,
mert megsajnálták a színpadon lévő, stand-upolni készülő srácot,
aki nemrég temette el a saját anyját.
Fogalmam sincs, miért csináltam.
A végén ezt gondoltam: “Durva volt. Hova gondoltam? Mi volt ez?”
Pár éve jöttem rá, miért tettem.
Ideje volt.
Néha sokkal megnyugtatóbb az, ha szarunk mindenre, és cselekszünk.
Legalább ez nem az én hibám volt. Ma a mikrofon kötözködött velem.
A műsor címe: Gyerünk, kötözködjetek! Ez igaz a stábtagokra is. Szívathatnak.
Valójában szívességet tettek nekem.
Meg is köszönhetném nektek, nézőknek,
hisz mind hallottátok.
Amint elkezdtem beszélni, mindenki levágta, hogy a mikrofon kuka.
"A mikrofon kuka, a műsort meg felveszik.”
Mégis totálisan odafigyeltetek arra, amit mondtam nektek.
Úgy voltatok vele: “Támogatunk, tesó!
"Amikor úgy gondoljuk, hogy nevetni kell, nevetni fogunk,
"még akkor is, ha fáj a fülünk az egésztől.”
Életem legjobb fellépése tavaly volt
egy londoni taxi hátsó ülésén.
Késő éjjel tartottam hazafelé, és a taxisofőr felém fordult:
“James! Évtizedek óta taxizom Londonban,
"de Norfolkba akarok költözni, hogy közelebb éljek a lányomhoz.”
Mire én: “Ez egy csodás, de tudja, hogy a norfolki taxisofőröknek
"szigorú vizsgákat kell letenniük?
"Meg kell jegyeznie minden útvonalat Norfolkban.
"Az utcaneveket, az útszakaszok nevét, mindent fejből kell tudni.”
- “Tényleg?” - “Igen. Úgy hívják, hogy:
"A Norwich.”
Semmi baj, ha valaki nem érti. Sokan nem értik ezt a poént.
Ezért tartozik a nem jó poénok közé.
De bedobom. Eddig elmondtam minden turnéállomáson, nem volt sikere.
Minden egyes este a legrosszabb poénok közé tartozik.
De eddig egy poénom sem volt annyira sikeres,
mint az az egy a taxisofőr előtt.
Mintha neki készült volna. Úgy nevetett, hogy már veszélyes volt.
Folyton eszébe jutott az úton,
nevetett, és ismételgette a Norwichos részt.
Azt mondta, elmondja a kollégáinak, és viccesnek nevezett.
Ez tavaly történt,
és ott gondolkoztam el életemben először azon,
hogy akár stand-upos is lehetnék.
Életem legszórakoztatóbb műsora előtt beszélek a második legjobbról.
David Byrne, Amerikai Utópia, élőben a Broadwayn.
Elképesztő volt a zene, a koreográfia...
A végén tartott egy beszédet a szavazás fontosságáról.
Aztán lejött egy óriási függöny,
és kivilágították a csodás Broadway-színházteremet.
A második sorban ültem, és előttem egy pár azonnal felállt.
Középkorú hipszterek. Fehér hipszterek.
Megfordultak, és végignéztek a közönségen.
Senki más nem állt még fel.
Egymásra néztek, és ezt csinálták...
“Szavazzatok!
"Szavazzatok!
"Szavazzatok!"
Egyetlen ember sem csatlakozott hozzájuk.
Ez volt a legjobb műsor, amit valaha láttam.
David Byrne a második helyen van, és az a két kibaszott idióta az első.
Őket első sorból láttam, David Byrne-t csak a másodikból.
Gyerünk, Kermit!
“Gyerünk, Kermit”? Úristen!
Miért ezt vettem fel?
Ezzel most leoltottál.
Nem hiszem el!
Azt hittem, menőn nézek ki.
De igazad van. Olyan vagyok, mint Kermit, a béka.
Ezzel most betaláltál.
Beégtem.
Van fogalmatok róla, milyen érzés beégni?
Egy kibaszott operatőr orra előtt?
A fickó olyan közel állt a színpadhoz, amennyire csak tudott
életem leggázabb pillanatában.
Kermitnek hívtak.
Kermit, a béka. Ismeritek? Zöld színű.
Egy zöld béka.
Rajtam zöld ruha van.
Látni lehet a szomorúságot a szememben.
Jobb volt, mint az a bekiabálás a nőtől, hogy “Anyád tudja, hogy még nem alszol?”
Most nem kellett anyámat halottnak hazudnom.
Ez nekem a mérce.
Halottnak hazudtam bármelyik rokonomat? Nem? Akkor az siker.
Nem tudom, miért mondtam azt akkor este. Utána őrültségnek gondoltam.
És csak pár éve jöttem rá, miért tettem.
Mindannyian visszatekintettünk már a múltbéli önmagunkra.
A karantén alatt sokat tanultunk magunkról.
Megmondom, én mit tanultam.
De ne hagyjátok, hogy ez elrontsa a kedveteket!
A karantén alatt én megtanultam magamról azt,
hogy nem szeretek stand-upolni.
Egyébként ez nem fura.
Nem fura, ha nem élvezem ezt.
Tudjátok, hogy ti például miért nem csináljátok ezt?
Velem is ez van.
Egyetértek veletek. Igazatok van. Nekem 16 évembe telt, míg rájöttem.
Úgy 16 éve volt az első fellépésem egy kocsma fölötti helyen Ketteringben.
Épp indultam a színpadra, amikor egy csapos odalépett hozzám:
“Hé, pajtás! Egy kis érdekesség, mielőtt mész az első fellépésedre:
"Az izgalom és az idegesség
"kémiai szinten ugyanaz az érzelem a testedben.
"Csak az számít, hogy pozitív vagy negatív beállítottságú vagy-e.
"Az dönti el, hogy éled meg ezt az érzést.”
Látom rajtatok,
hogy mind rájöttetek, hogy ez egy hazugság.
Nekem nem esett le. Ezt mondtam: “Köszi, bölcs csapos! Ezt kamatoztatom!”
És az utóbbi 16 évben a fellépések előtt így állok a színpad mellett...
“Olyan izgatott vagyok!
"De csak mert azt csinálom, amit szeretek!”
Az évek alatt sokan mondták nekem, hogy bátor dolog stand-upolni.
“Bátor vagy, hogy ezt csinálod. Tökös dolog tőled.”
De ezeket az embereket minden alkalommal leállítom:
“Én? Dehogy! Túlságosan izgatott vagyok ahhoz, hogy bátor legyek.”
De most, hogy rájöttem, mennyire félek minden este,
azt kell mondanom, hogy pokolian bátor vagyok.
Nem érdekel, ha ez arrogánsan hangzik.
Bátor vagyok, amiért ezt csinálom.
Jó, nem annyira, mint egy tűzoltó vagy egy katona...
De legalább annyira, mint egy úszómester.
Bátor vagyok, mint egy úszómester.
Aki egy medencénél dolgozik, nem a tengerparton.
Nem a tengerparton.
2019-ben volt a karrierem legnagyobb turnéja.
Akkor először töltöttem meg egyedül egy ekkora termet.
Az év 90%-át turnézással töltöttem. Erről álmodtam a ketteringi pubban.
De öt estéből négyszer kiléptem a színpadra,
toltam a műsort az előre megírt anyagból,
és még az első poén előtt
valaki a magasból, ahová fel sem láttam, félbeszakított, és azt mondta...
“Én megmondtam! Azt mondtad, nem merem. Megcsináltam.”
És akárhányszor megtörtént ez,
rámutattam az illetőre az egész közönség előtt,
és mondtam neki valami frappánsat, mondjuk azt, hogy “Fogd be a pofád!”
Vagy “Többé ne gyere az előadásomra!” Vicces.
Vagy bevetettem az örök klasszikust: “Baszódj meg!”
Ez jó reakció egy menő humoristától.
Attól, aki olyan, mint Frankie Boyle, és akihez ez illik.
Nem lehet így színpadra lépni: “Rászoktam a sárgabarackra”,
majd váltani arra, hogy “Egyél szart, köcsög! Remélem, megdöglesz!”
Ez elég éles váltás, amit senki sem szeret.
Egy ilyen után nehéz átváltani arra, hogy saját méhészetet indítottál.
Kiabáltam a hangoskodókra. Azokra is, akik csendben voltak.
Semmi sem volt jó nekem.
Ha megláttam, hogy valaki unatkozik, ami amúgy az én hibám,
akkor szétaláztam.
A többiek szétröhögték magukat.
Mindenki. De ha megláttam valakit, aki így nézett rám...
Egyébként én is így szoktam nézni.
Így nézném a világ legjobb humoristáját.
Nish nagyon jó.
Nézőként eddig körülbelül kétszer röhögtem hangosan.
Mindkétszer a moziban, nem élő előadásokon.
Akkor, amikor Jack Black lerúgta a kutyát a hídról...
és amikor Kicsi Én megtöcskölte a lézert.
Ez a kifinomult pasas csak ennél a két jelenetnél
nevetett más emberekkel.
És én cseszegetlek titeket.
Ezzel nem vagyok egyedül.
A legtöbb kollégám nem bírja, ha nem nevetnek a poénjain.
A legtöbbször a nézőket hibáztatjuk.
Támadásba lendülünk. Ilyeneket mondunk:
“Ne haragudjatok! Ezzel átléptem egy határt?
"A radikális gondolataim talán meghaladják
"az apró agyatok felfogóképességét?”
Sosem mondjuk ezt: “Ne haragudjatok!
"Ez nem lett jól megírva, vagy rosszul adtam elő?”
Mostanában hallottam ezt egy humoristától: “Ne haragudjatok!
"Könnyen megsértődtök, mi?
"Akkor hadd magyarázzak el nektek valamit a humorról!
"A humor mindig szívből jön.
"Sosem gyűlölet vezérli.”
A terem végében ezt gondoltam: “Erre azért nem vennék mérget.
"Én például most hazamegyek, és írok erről egy jó monológot.
"És nem szeretetből.”
Utálom azt a humoristát! Remélem, meghalt!
Tényleg. Sőt, azt is remélem, hogy rajongói is elpatkolnak!
Ebben reménykedem.
Remélem, megtörténik!
Hátha beleesnek egy csatornanyílásba! Ugyanabba, egymás után.
Remélem, vonatozva táncolnak, ahogy ünneplik a szólásszabadságukat,
és bezuhannak egy csatornanyílásba, mint egy lépcsőjáró rugó. Az jó volna.
Zuhanás közben panaszkodnak, hogy elhallgattatták őket,
majd egymásra esnek, mint a dominók. Bár ez lenne! Rohadt vicces.
Viccesnek találom. Ezt hívják humornak. Tényleg.
Tudom, állok itt, és más humoristákat szidok,
mintha nem lennének rossz közönségek.
Persze, hogy vannak. Tagja is voltam már párnak.
A legrosszabb közönség tagja még 13 éves koromban voltam.
Iskolagyűlés volt.
Ott inkább a rossz szervezéssel volt gond.
A mai napig nem értem, miért hívtak hozzánk egy jógaoktatót,
hogy a rendszeres jógázás előnyeiről beszéljen nekünk.
Ti voltatok 13 évesek?
Akkor vagyunk a legrugalmasabbak.
Annyi idősen a nyújtástól jobban csak a vallásosnak kinézőket utáljuk.
Szanaszét szedtük azt a faszt. Ahogy kilépett a színpadra, észrevettük,
hogy fizikálisan erős, de mentálisan gyenge.
A legszánalmasabb dolog, amit valaha hallottam egy előadótól,
azt ez a jógaoktató mondta: “Gyerekek!
"Ha nem hagyjátok abba az ordítozást, akkor nem árulom el a titkaimat!”
A mai napig megmosolyogtat. Imádom! Szomorú eset.
“Nem árulom el a titkaimat.”
Azok nem titkok, vénember!
Nem titkok. Csak egy átlagos fehér csóka vagy Ketteringből.
Amit a jógáról tudsz, azt mindenki tudja, Derek.
Kár volt érte. Imádtam, amikor előadókat hívtak az iskolába.
A kedvenc napjaim voltak.
Ötéves koromban a nagymamám bejött az általános iskolai osztályomba,
hogy a fonókerékről meséljen.
És az felénk sem számított normális dolognak.
És nem tudok válaszolni a kérdéseitekre. Bocsi!
Nem tudom, miért történt. Ötéves voltam. Elfogadtam.
Minden új volt nekem. Aztán felnőttem, és rájöttem, milyen fura volt.
De addigra meghalt a nagyi. Nem tudtam megkérdezni tőle.
Így a szüleimet kérdeztem róla. Ők ezt mondták: “Nem is tudtunk róla.”
A nagyi a sírba vitte magával. Ezért tisztelem őt.
Otthonról magával hozott egy hatalmas fa fonókereket.
Lerakta elénk.
Körülbelül 35 ötéves ült előtte. Ő egy kisszéken ült.
Pontosan nem emlékszem, miről beszélt,
de valami ilyesmi lehetett: “Kurvára odavagyok ezért.”
Arra emlékszem, mivel fejezte be. A fellépése végén ezt mondta:
“Ki szeretné kipróbálni a fonókereket?”
Miután ezt kimondta,
csak arra vágytam, hogy egész hátralévő életemben
nyilvánosan gyapjút fonjak.
Égető vágyat éreztem erre a szívem mélyén.
Jelentkeztem is. Ez egy olyan sztori, amit akár itt félbe is hagyhatnék.
Tudjátok, mi a vége. Vagyis tudjátok, mi történt.
Mást választott.
Három másik gyereket, de én jól kezeltem.
Hangos, vérlázító sírásba kezdtem. Teljesen megvadultam.
Patakokban folytak a könnyeim. A nagyi pánikba esett:
“Jól van, szerintem van időnk még egy jelentkezőre. Gyere, James!
"Habár minden vasárnap találkozunk, és eddig nem érdekelt a fonókerék.”
Átmásztam az osztálytársaimon.
Még mindig bőgtem, potyogtak rájuk a könnyeim.
Furán mozogtam, talán az érzelmek miatt.
Nem tudtam úgy állni a keréknél, mint a többiek,
és elegánsan hajtani a pedállal, ezért azt a nagyim kezelte.
A térdére ültetett, én meg nyeklettem jobbra-balra...
Az egyik kezemmel tartottam a gyapjút,
és közben bömböltem, mindezt az osztálytársaim előtt.
Sokáig csinálta a nagyi. Nem is kellett annyi gyapjú.
“Nem eladásra készül. Nyugi, nagyi!”
És fontos megjegyeznem azt,
hogy ekkor álltam először egy közönség előtt.
Amikor elmeséltem ezt a pszichológusomnak,
ő csak ennyit mondott:
“Aha. Már értem, James.
"Mindennek ez az oka.
"Ezért vagy olyan, amilyen.
"Ez egy fontos történet. Mindig legyen az eszedben!
"Emlékezz rá, amikor színpadra lépsz
egy közönség elé, hogy nem egyedül vagy ott.
"Ott van veled az a kisfiú is.
"Meg kell védened azt a kisfiút!”
Ami véleményem szerint
sokkal nehezebb, mint amit csinálok.
A stand-up önmagában is elég nehéz. Most még egy kisfiút is védjek közben?
Nem csoda, hogy minden este védekezve állok a kötözködőkhöz:
“Ő csak egy kisfiú! Hagyjátok békén!
"Állj mögém, kisfiú! Megvédelek!”
Meg kell védenem azt a kisfiút, minden életkorban.
Meg kell védenem az ötéves kisfiút a fonókeréknél.
De meg kell védenem hatévesen is,
amikor a tükörben nézte magát a szülei szobájában,
és gyakorolta Károly herceg utánzását.
Abban a korban nagy védelem kell neki.
Életem legcikibb pillanata volt, és egyedül én láttam.
Nagyon durva volt.
Az ágyon ültem, bezárt ajtó mögött, és bámultam a tükröt.
Akkor volt egy sulis tehetségkutató.
Azt mondtam, tudok másokat utánozni. Hazudtam.
Hatéves voltam. Hazudoztam. És akkor?
Nem tudtam, hogy egy hatéves se tud jól utánozni másokat.
Egyet sem ismerek. Szerintem ti se.
Egyikőtök sem ismer ilyen hatévest.
Nem mondjátok, hogy: “Ismered John fiát? Remekül utánozza McConaughey-t.
"Hallgasd csak meg!”
“Jól van!”
Igen, ez a kölyök jó. Imádnak Northamptonban.
A turné alatt még egyszer sem tapsoltak meg.
Utánzod még egy kicsit McConaughey-t nekik?
Oké. Szuper!
Nagyon jó vagy.
Megmutatod még egyszer, mielőtt elmész?
Jöhet a A törvény nevében!
“Az idő egy lapos kör.”
Ez elég morbid egy kisfiútól.
Szép munka! Annyira nem tetszett. Túl morbid volt.
A Wall Street Farkasa jó volt, de “az idő egy lapos kör” már túlzás.
“Az idő egy lapos kör.”
James!
Szia, Jilly!
- Szia! Hogy vagy? - Kiveszed a mikrofont?
Persze. Kiveszem.
Most állványt cserélünk.
Milyen McConaughey-filmek vannak még?
Ott van még a Mielőtt meghaltam.
Előadom a beszédét az Oscar-díj átvételekor.
Emlékszem rá, hogy azért Oscar-díjat kapott.
És állandóan eszembe jut ez a beszéd.
“Amikor gyerek voltam...
"egy ismerősöm azt kérdezte: 'Ki a te hősöd?
'Ki a te hősöd?'
"Erre én azt mondtam: 'Én vagyok az, tíz év múlva.'
"Aztán tíz évvel később újra találkoztam a fickóval.
"Akkor ezt kérdezte:
'Sikerült a saját hősöddé válnod?'
"Mire én:
'Dehogy!'
"Erre ő: 'Oké, akkor most ki a hősöd?'
"Elgondolkodtam rajta.
"Majd ezt mondtam: 'Én vagyok az, tíz év múlva.'
"Az én hősöm mindig is a tíz évvel későbbi énem lesz.
"Köszönöm ezt a díjat! Köszönöm az Akadémiának! Kösz!”
“Helló...” Ez lesz az. Figyeljetek!
Ilyen voltam hatévesen, és pontosan ezt csináltam aznap.
Emlékszem rá. Beleégett az elmémbe, mert annyira ciki volt.
“Helló! Károly herceg vagyok.”
Tudom, sokáig építettem fel, de itt meg kell állnom egy picit.
Az utánzás felén túl vagyunk. Csak azért álltam meg itt,
mert abszolút kizárt, hogy kitaláljátok, mit mondtam ezután.
“Helló! Károly herceg vagyok.
"Ez pedig a macska.”
És körülbelül eddig tartott a másokat utánozó karrierem.
Nem tévedtek, ha azt gondoljátok, hogy másnap reggel,
amikor bementem az iskolába, egy várható mondattal nyitottam:
“Üdv, Mrs. Weaver. Mégsem indulok az iskolai tehetségkutatóban.
"Hogy miért? Azért, mert nem vagyok tehetséges,
mert nincs tehetségem hozzá.” Ezt szűrtem le az egészből.
Sosem szerepeltem színpadon, de tudtam, hogy nem vagyok tehetséges.
Szóval, ha láttok engem a jövőben
egy előadáson, amire megvan az esély,
és az előadás elég jól alakul,
aztán a semmiből, úgy, hogy ti nem is értitek,
elkezdem azt mondani, milyen szar a fellépés...
“Ez egy szar fellépés. Egy kalap szar.”
...tudjátok, hogy annak nincs köze hozzátok!
A legtöbb fellépésemen, amikor kinézek a közönség közé,
a hatéves énem arcát látom, aki a tükörbe nézve ezt mondja:
“Károly herceg nem is így beszél.
"És mit keres benne egy macska?”
"Mindenki tudja, hogy kutyás család. Corgikat tartanak! Szeretik a..."
Lehetett volna rosszabb is!
- Lehetett volna rosszabb is? - ...András herceg a '90-es évekből!
Mi? “Lehetett volna András herceg a '90-es évekből.”
Tapsoljátok meg a pedofilt!
Aki ezt bekiabálta, megmondaná a nevét?
- Danny. - Danny.
Kitalált név. Figyelj, Danny!
Tudnád nekem utánozni András herceget a '90-es évekből?
- Nem lenne helyes. - Nem lenne helyes?
Neki és ezt kellett volna mondania akkoriban.
Az jó lett volna. Sok bajt megspórolt volna nekünk.
Meg kell védenem a nyolcéves énemet,
aki valamilyen okból benevezte a család kutyáját egy kutyakiállításra.
Aznap reggel még nem sejtettem, hogy kutyakiállításra megyek.
Sétáltunk az erdőben a családdal, és kiértünk egy nagy mezőre.
Amatőr kutyakiállítást tartottak ott. Nem is tudtam róla.
Az emberek piknikpokrócokról nézték. Amint leültem a fűbe,
csak arra vágytam, hogy egész hátralévő életemben
amatőr kutyakiállításokon induljak és nyerjek.
A szívem mélyén erre vágytam. Akkor nem volt velem a kutya,
és amúgy sem volt “versenyképesnek” nevezhető
Egy minitacskó volt, a legnyomibb kutya az alomban.
Amikor elhoztuk egy nőcitől,
egy rakás egészséges tacskó szaladgált az udvaron,
és volt egy, a többitől sokkal kisebb, ferde gerincű kiskutya,
akinek a farka az égnek állt, mint egy dodzsem antennája,
és a fülei durván lekonyultak.
A családdal megbeszéltük, hogy őt visszük haza,
máskülönben életünk végéig aggódtunk volna érte.
Apám évekig ellenezte a kutyatartást, mi meg rágtuk a fülét.
Végül azt mondta: “Oké, lehet kutyátok, egy feltétellel.”
Én voltam a legidősebb. Általánosba jártunk. Azt hittük,
hogy a felelősségtudatról fog papolni. Hogy takarítani kell utána, etetni kell.
Ehelyett ez a 40 éves ember azt mondta: “Oké, lehet kutyátok, egy feltétellel.
"Én nevezem el.”
Néha rájövünk, hogy legbelül a szüleink is gyerekek.
El akarta nevezni. Ez cuki.
És úgy nevezte el, mint egy gyerek. A minitacskó neve
Mini lett.
Tök cuki, de nem kellett sokat gondolkodnia rajta.
Nekünk, gyerekeknek, az első három névötletünk Mini, Tacskó és Kutya volt.
Szóval állj le, David! Nyugalom!
Látszott, hogy nekünk nem tetszett. Erre ezt mondta:
“De nem úgy írjuk, ahogy gondoljátok.”
Akkor hogy írod, bajnok?
“M, I, N, N, E, Y.”
Anyám megkérdezte, miért így betűzi.
Akkoriban egy középsuliban tanított.
Azt mondja: “Azért, mert tíz éve tanítottam egy fiút,
akit Steven Minney-nek hívtak, és ő így írta a nevét.”
Ezzel jól összezavart, és dühös is voltam,
de nem voltak sötét gondolataim, amikre most néhányan gondoltok.
Az András herceges kötözködő elültette a bogarat a fületekben.
Ahogy kimentünk a szobából, anyám biztos megkérdezte,
hogy ki az a fiú, és miért volt ilyen fontos apámnak.
Ez a beszélgetés biztosan megtörtént.
De mi csak vállat vontunk. “Apa tök fura. Az apánk fura.”
De figyu! Én most 39 éves vagyok. Majdnem annyi idős, mint ő akkor.
És kezdek aggódni, hogy olyan leszek, mint ő,
mert most már viccesnek tartom.
Tényleg vicces. Komolyan vicces.
Ha a gyerekeid akarnak egy kutyát, és te elnevezed azt
egy ismeretlen gyerekről, akivel életükben nem találkoztak,
akiről semmit sem tudnak...
És amiatt, hogy így nevezte el,
a kutya életének minden egyes napján Steven Minney-t juttatta eszembe.
A testvéreimmel állandóan Steven Minney-ről beszéltünk.
Hosszasan beszélgettünk arról, hogy vajon mit csinálhat felnőttként.
“Vajon Steven Minney még a környéken él?”
“Vajon miből keresi a kenyérrevalót?”
Tízévesen tudtam meg, mi történt Steven Minney-vel,
amikor cserkészfiúnak álltam.
Most jön a nagy csavar.
Steven Minney volt a cserkészvezetőm.
Véletlen egybeesés. Kettering kicsi város, de ez durva.
De képzeljétek, én nem tudtam, hogy Steven Minney a vezetőm.
Aki volt cserkész, az tudja, mit fogok mondani.
A cserkészvezetők nem az igazi nevüket használják.
Ehelyett inkább...
Aki nem volt cserkész, az jól figyeljen, mert ez brutális lesz.
A dzsungel könyve karakterei közül választanak maguknak nevet.
Hagyom, hogy feldolgozzátok a tényt, miszerint ilyen dolog létezik.
Ez tényleg így van. Bagira, Akela... ilyen neveik vannak.
Amik jobb kutyanevek, mint a Steven Minney.
Szóval így hívják magukat.
Nekünk is így kellett.
Gyerekként odamentem egy felnőtt férfihez,
és ezt mondtam: “Szia, Balu! Hogy telt a hétvégéd?”
“Jól, köszi! Most jöhet az illuminátus köszönés,
"és mondd, hogy szereted a királynőt!”
“Minden tőlem telhetőt megteszek...”
Tízéves voltam, és ezt kellett mondanom.
Minden héten ezt kellett mondanom: “Minden tőlem telhetőt megteszek...
"hogy szolgáljam Istent és a királynőt.”
Ha nem mondtam, akkor nem játszhattam a szivacslabdával.
Fogalmam sem volt róla...
hogy Sir Kán Steven Minney volt.
Aztán egy nap apám jött értem a cserkésztáborba,
és elkezdett beszélgetni Sir Kánnal.
A folyosón vártam őket, legalább fél órán át.
A többi cserkész már hazament. A vezetők is.
Lajcsi király, meg mindenki más.
Később apámmal kocsikáztunk hazafelé, amikor egyszer megszólalt:
“Tudod, ki volt az, akivel beszélgettem?”
“Igen, apa. Sir Kánnak hívják. Minden héten látom.
"Jobban ismerem, mint te.”
“Nem! Az Steven Minney volt.”
“Az a bizonyos Steven Minney? Viccelsz? Nem vicces, ha csak kitaláltad, apa.
"Róla neveztük el a tacskónkat? Nem kamuzol?
"Ez most komoly?”
“Igen. Ő volt Steven Minney,
"akiről elneveztük a tacskót.”
De azt elfelejtette mondani,
hogy ezt ne említsem meg Steven Minney-nek.
Mert a felnőttek nem örülnek úgy, mint a gyerekek,
ha kutyákat neveznek el róluk egyesek.
Be voltam zsongva egész héten.
Alig vártam, hogy kedd este lássam Steven Minney-t.
Menőztem a testvéreim előtt:
“Ma már Sir Kán néven nyomul. Jól ismerem.”
Eljött a kedd este, odaértem a táborba.
Nem foglalkoztam a barátaimmal, egyből Stevenhez mentem.
“Az igazi neved Steven Minney.
"M, I, N, N, E, Y.
"A tacskónkat rólad neveztük el, Steven Minney.
"Egy kis nyomi kutya.
"Apám nem felejtett el téged.
"Azt mondta, hogy csak egy feltétellel kaphattunk kutyát.
"Ha Steven Minney-ről nevezzük el, akit anno tanított. M, I, N, N, E, Y.”
Minden egyes nap gondolok rád.
A húgom szerint beleszerettél valakibe.
Így ültem a fűben, és néztem a kutyakiállítást.
Steven Minney, a tacskó mellettem volt.
A szüleimhez szóltam: “Anya, apa!
"Benevezhetem Steven Minney-t a kutyakiállításra? Szeretném.”
Belementek, mert ingyenes nevezés volt, és nem igazán érdekelte őket.
Emlékszem, mentem kitölteni a jelentkezési lapot,
és a legtöbb kategóriában a megjelenést nézték.
Ez a kutya számunkra gyönyörű volt,
de tudtam, hogy ezek a fejesek nem fogják így látni.
Így találtam egy viccesebb kategóriát: “A legfarokcsóválóbb kutya.”
Steven Minney állandóan csóválta a farkát.
Tudtam, hogy ott nyerhetünk.
Ez is egy olyan sztori, amit akár félbe is hagyhatnék.
Tudjátok, mi a vége. Tudjátok, hogy nem ez:
“És megnyertük a versenyt.”
Tudjátok, mi történt. Négy felnőtt volt megzavarodott kutyákkal a színpadon.
Én pedig ott álltam egy kutyával, ami olyan volt, mintha kitömték volna.
Amivel nem sokat segített nekem.
A pokrócokon ülő felnőttek pedig mutogattak ránk,
féktelen nevetésbe kezdtek, és nem fogták vissza magukat.
Így azt tettem, ami a védjegyemmé vált:
elkezdtem bőgni.
Erről ismertek. Meg kell adni az embereknek, amit akarnak.
Olyan voltam, mint Paul McCartney a Blackbird című dalával.
Állandóan bőgtem valami miatt. Először a fonókeréknél,
aztán a kutyakiállításon,
és akkor is, amikor megtudtam, hogy Jézus meghalt.
“A nagy hármas”. Otthon csak így hívták.
Azóta sem sírtam annyit, mint anno Jézus halálhíre miatt.
Az nagyon durva volt.
Négyévesen tudtam meg.
Kereszténynek neveltek, de erről a csavarról nem meséltek.
Annyit tudtam, hogy ő a legjobb barátom, aki szeret. A ki mázlis James Acaster.
Aztán négyévesen egy húsvét vasárnap betrappoltam a templomba.
Izgatott voltam. Ott szocializálódtam.
Még nem jártam iskolába,
és azt hittem, a kereszténység menő.
Megjelentem a menő templomban, ahová a menő gyerekek jártak.
Húsvét vasárnap volt, hangosan ünnepelt mindenki.
Felrobbant a hely. Mire én: “Áldassék az úr! Na, ezért járunk ide.
"Mit ünneplünk? Úgy látszik, valami király dolgot.”
A rockegyüttes dalaiban...
Ez egy ilyen templom volt.
A rockegyüttes dalaiban ilyen mondatok voltak: “Meghalt!
"Holtan fekszik!”
Ott ültem négyévesen, és ezt csináltam...
“Remélem, nem arról beszélnek, amire gondolok!”
Úgy emlékszem, hogy a könnyeim vízszintesen lőttek ki a szemeimből,
és hajtóműként toltak kifelé, mint a Minden, mindenhol, mindenkorban.
Hű, ez meredek volt!
Még sosem botlottam meg a mikrofon zsinórjában.
Egyből az jutott eszembe: “Ments meg, Jézus!”
Hirtelen újra megtértem. "Ha hallasz engem, Jézus,
bocs, hogy a turnén ezzel poénkodtam! Ments meg!"
Emlékszem, a falnak csapódtam,
térdre estem, és sírtam a padlón, nem tudtam abbahagyni.
Elment mellettem egy köcsög vénember. Azt mondja: “Jól vagy, James?
"Miért sírsz, cimbora?”
“Mert Jézus halott!”
- “Jézus meghalt.” - Ne spoilerezz!
Mi? Ne spoilerezzek?
Nem fogod elhinni, hogy folytatódik a sztori!
Nem akarom lelőni a poént, de a Mátrix-trilógián alapul a sztori.
A Mátrix-trilógiából vették hozzá az ötletet.
Spoiler...
Bár a vénember így reagált volna! De nem, ehelyett azt mondta:
“Ne aggódj! Érted halt meg.”
“Hogy mi? Nekem mi közöm ehhez? Miről beszél?
"Mi az, hogy értem halt meg? De miért?"
"A rosszaságok miatt, amit gondoltál, mondtál és tettél.
"Igen. Ezért végezték ki nyilvánosan.
"Hallottál a keresztre feszítésről? Elmagyarázom. Négyéves vagy,
"és nem az én gyerekem,
"úgyhogy elmagyarázom neked Mel Gibson-szintű részletességgel,
"hogy milyen a keresztre feszítés.
"Kellemes húsvéti ünnepeket!”
Aki nézi ezt az előadást, és azt gondolja,
hogy ezek igencsak kicsinyes sztorik, és nem érti, hogy ez a felnőtt férfi
miért veszi így a szívére ezeket az elcsépelt történeteket,
az ne feledje, hogy négyévesen a legjobb barátomat megölték a rómaiak.
Gyorsan elmondok egy pozitív történetet arról a templomról a keresztényeknek.
Amikor hétéves voltam,
abban a templomban volt a legelső fellépésem.
Ott léptem fel először közönség előtt.
Egy humoros jelenetet volt. Meglepő, igaz? Apámmal adtuk elő.
Apám írta, és csodák csodájára magára osztotta Isten szerepét.
A pszichológusomat ez az egy dolog tudta megnevettetni.
Amikor meséltem neki a kutyakiállításról, nem azt mondta...
Egyébként nagyon jó pszichológus.
Nem azt mondta, hogy: “Nos, James, emlékezned kell arra,
"hogy amikor kiállsz egy közönség elé, nem egyedül vagy ott.
"Ott van veled az a pici tacskó is.”
Nem ezt mondta. De biztos vagyok benne, hogy ezt érzem minden fellépésem alatt.
Amikor a színpadon vagyok, védenem kell egy kisfiút,
itt pedig egy picike tacskó áll, ami szinte meg sem mozdul.
Így ha kifakadok,
mert nem nevettek, valójában azt gondolom:
“Csóváld a farkad, Steven Minney! Légyszi!
"Légyszi, csóváld a farkad, Steven Minney! Hülyén nézünk ki.
"Hülyén nézünk ki, Steven Minney.
"Steven Minney, nagyon hülyén nézünk ki.”
A fellépéseimen kívül ezt szégyelltem
az évek alatt.
Ha rá kellett szólnom a közönségre, hogy nem nevettek eleget.
Ciki, hányszor kellett megtennem.
Szörnyen kínos.
Utoljára akkor csesztem le egy közönséget a csend miatt,
amikor felkértek,
hogy olvassak fel egy Roald Dahl-sztorit pár ovisnak.
És jó oka van, hogy mindez megtörtént.
2018-ban felolvastam ovisoknak a Georgie és a csodaszérumot.
Az a könyv sorsfordító volt.
Gyerekkoromban először az anyukám olvasta fel nekem.
Abból ismertem meg a humort. Addig nem tudtam, hogy a világ vicces.
Ti is biztosan emlékeztek, mitől szerettétek meg a humort.
Én attól a könyvtől. Szétröhögtem magam rajta. Ismeretlen érzés volt.
Így 2018-ban, úton a Roald Dahl-napra
ilyen irreális elvárások voltak a fejemben:
“Ma megváltoztatom ezeknek a gyerekeknek az életét.”
Így visszatekintve ugyanezt érezhette az a jógaoktató a sulim felé tartó úton.
Úgyhogy megérdemeltem mindent.
Egyébként egy különleges nap volt, szeptember 18-a,
ami a hivatalos Roald Dahl-nap.
Tudom, hogy a legtöbben tudjátok ezt.
Kibérelték a napra a cardiffi kastélyt.
A kastély különböző szobáiban volt egy-egy ember,
akik más-más könyvet olvastak fel a gyerekeknek.
Jól hangzik, de igazából az történt,
hogy a toronyban állva olvastam a Georgie és a csodaszérumot.
A síri csendben végig annyit hallottam,
hogy Floella Benjaminnak nagyobb sikere van alattam a bálteremben
a Charlie és a csokigyárral.
A gyerekek őrjöngve tapsoltak és röhögtek.
Én egy kisszéken ültem. Úgy 35 gyerek ült előttem.
Ha eddig figyeltetek, tudjátok, miért akadtam ki erre.
Óriási beleéléssel olvastam: “Georgie adott a nagymamájának a csodaszerből,
"aki ettől olyan magasra nőtt, hogy a feje áttörte a plafont.”
És mind így nézett...
A tipikus tacskós nézés.
Közben meg ezt hallom: “Mi vár rád, ha sok csokit eszel?”
Lentről.
Szerintem akkor kattantam be...
amikor utánoznom kellett... Nem értem, ez miért borít ki.
Utánoznom kellett a nagyit. A könyvben megkapja a csodaszert,
és olyan nagyra nőtt tőle, hogy áttörte a plafont.
De tovább nőtt, és áttörte a tetőt is. És beragadt. Nem akarok szemétkedni,
de ez vicces.
Tudom, nem mindenkivel szívózott a nagyija,
de vicces, ha egy idős így jár.
Beszorult a tetőbe.
- Jöhet fentről egy beszólás? - Hogy jöhet-e? Figyelj!
Csak ha a világ legudvariasabb embere vagy.
Jöhet egy beszólás fentről!
- Hogy hívnak? - Stuart vagyok.
Stuart? Helló, Stuart!
Ez egy klassz, kedves bemutatkozás egy beszólás előtt.
Nagyon tetszik. Gyerünk, Stuart! Szólj be!
- Még át kell gondolnom! - Ja, persze! Jól van.
Köszi, hogy szóltál! Jobb is, ha átgondolod!
Neki...
kiegyensúlyozott személyisége van.
Nem látjuk, de mind tudjuk, hogy néz ki.
“James! Jöhet fentről egy beszólás?” Már eleve vicces.
Egyébként nagyon nehéz előállni egy vicces nyitómondattal.
Nagyon nehéz feladat.
De ez vicces volt, eredeti.
Kiderült belőle, ki is ő.
És amikor a nevét kérdeztem: “Stuartot mondok. Nem fogok kamuzni.
"Stuartot mondok. Tudom, mire vagyok képes.”
- “Mi a beszólásod?” - “Átgondolhatnám?”
Ez tényleg vicces.
- Lentről jöhet egy beszólás? - Jöhet-e lentről egy beszólás?
Máris vannak utánzói.
Ennyire jó a fickó.
Van fogalmatok arról, mennyi idő ezt elérni?
A legtöbb humoristának kell egy évtized is,
mire elkezdik utánozni őket.
Akkor látjuk, milyen hatással voltunk a humor világára.
Ez volt a legelső poénod,
és az első sorban máris lemásoltak.
“Georgie!” A nagyit utánoztam. Figyeljetek!
Ez a nagyi akar lenni.
Olvasok a gyerekeknek.
És ebben a pillanatban kattantam be.
“Georgie!
"Te átkozott kis patkány!
"Te piszok gyerek!
"Azonnal szedj ki innen!”
Aztán ez hagyta el a számat:
“Na, bejön?”
Ezek ovisok voltak! Ennyire labilis vagyok.
Azt hittem, így számolnak majd be róla: “Mit csináltál a Roald Dahl-napon?”
“Megnéztem James Acastert.
"Nem érte meg.”
Most jön a legrosszabb rész.
Aznap hat csoportnak kellett olvasnom, és ez volt az első.
Spoilerveszély! Mindegyiken végigmentem.
Az utolsó csoportnál beszólások nélkül a fejezet végére értem.
Épp zártam be a könyvet, már indulhattam volna haza.
Ránéztem egy gyerekre az első sorban, és beszédhangon ezt mondtam:
“Végre újra csend van. Szuper!”
Ez nyomot hagyott benne élete végéig.
Örökre elkíséri majd.
Ha felnőtt lesz belőle,
beül egy stand-up-előadásra, ahol lesz egy poén,
ami nem jön át, egyből eszébe jut: “Ne! A csend rossz. Kermit!”
Ez egy ilyen körforgás. Senki sem fog megjavulni.
Senki sem tanul.
Továbbadjuk a fájdalmat.
Erre kell emlékeznem, amikor kiállok a színpadra.
Az elsődleges prioritásom az, hogy megvédjem a kisfiút. Oké.
De ostobaság lenne a részemről, ha nem ismerném el azt,
hogy bennetek is ott van a fiatalabb énetek.
Itt vannak, az öletekben ülnek.
Vannak, akik védik őket, vannak, akik nem.
Ezért van az, hogy minden humorista előadása egy érzelmi káosz.
Minden előadás. Egy baba vagyok, aki a bölcsődéért felel.
Én vagyok Tommy Pickles. Ez van.
Tommy Pickles vagyok, aki nem akar Angelica lenni.
Minden előadásomon.
Mert minden fonókeréknél síró gyerek körül
ül 35 másik, akik nézik a sírását.
Szerintetek rájuk ez nem volt hatással?
Ők felnőttként a közönség soraiban nem értik,
hogy miért izgulnak a fellépővel együtt.
"Remélem tud gyapjút fonni! Vagyis remélem, vicces! Mi a picsa?
"Tényleg ezt mondtam?”
Minden sztorit, amit ma elmondtam,
többször átgondoltam, főleg a karantén alatt.
Szerintem a karantén alatt mind sokat agyaltunk.
A munkánkon, azt, hogy szeretjük-e. Nem mondom, hogy ugyanazt éltük át.
Én kurvára tele vagyok.
Szerintem ezt fontos kiemelnem.
Tényleg. Figyu! Elegem van a celebekből,
ami amúgy én is vagyok,
akik megmondóemberek lettek a karantén alatt.
Mindenhonnan azt hallottuk, hogyan élték meg a celebek a karantént.
A legrosszabb az volt, amikor kitaláltak valami bölcsességet,
amiből nekünk is előnyünk származhat.
Például: “Nem sokan mondják ezt, de a karantén jót tett velem.
"Az egész előtt a munka rabja voltam. Két végén égettem a gyertyát.
"Aztán jött a karantén, és bele kellett taposnom a fékbe.
"Életemben először hátraléptem, és csak megfigyelő voltam.
"Ezt mondogattam: 'Rajta!
'Ezt akarom én csinálni?
'Továbbra is ezekkel az emberekkel akarok dolgozni? Ez kell a karrieremnek?
'Szóval ezt üzenném azoknak, akik hallgatnak.
Figyu!
Nem kell állandóan dolgoznotok.
Ne csak a munkáról szóljanak a naplóbejegyzéseitek!
Tapossatok bele a fékbe! Vegyetek vissza egy kicsit!
Akkor ti is rá fogtok jönni,
hogy már elég pénzt kerestek a kajás podcastból is.'”
A három karantén volt életem legjobb időszaka.
Remélem, lesz még egy, ami örökké tart majd!
Tíz éve nem volt olyan, hogy minden estém nyugis legyen,
mert nem tettem ki magam ennek az őrültnek.
A nappalok is jobbak voltak, figyeltem magamra.
Jógázni kezdtem. Eddig miért nem hallottam erről?
Az ilyen dolgokat eltitkolják előletek az iskolában.
Legyen ez is a tanterv része, Blunkett!
A barátnőmmel együtt voltunk bezárva. Az én drágámmal. Az is érdekes volt.
Nagyon passzolunk egymáshoz. Tudom, amikor ezt mondja valaki,
akkor mindig vannak kételkedők. Jogosan.
De egy sztorival személéltetem, mennyire passzolunk.
Engem már ismertek. Tudjátok, milyen vagyok.
Róla annyit kell tudnotok,
hogy egyszer elment a fodrászához befestetni a haját,
és hogy biztos jó színe legyen,
magával vitte egy ló fényképét.
Hát ilyen csaj. Odavagyok érte.
De nem egy sima lófotó volt.
Megnéztem én is a szín miatt, és megmutatta nekem.
Egy lovas mém volt.
Egy lovas mém. Ismeritek?
Egy hosszú sörényű ló képe.
És ez volt aláírva: “Mert ő csutakra megérdemli.
Ez a Lóréal.” Tudjátok, az a kozmetikai márka.
És ezt megmutatta egy fodrásznak.
“Igen, szerintem ezt én is csutakra megérdemlem.
"Köszöntem! Hölgyeim!”
Én nem láttam élőben, de ez lehetett a reakció:
“Tuti, hogy James Acasterrel jár.”
Amikor feloldották a karantént,
akkor kezdett visszatérni a szorongás és a stressz a szervezetembe.
Vonattal mentem Londonból Ketteringbe,
és a kocsimat ellepte egy tini fiúkból álló banda.
Kezeljük ezt felnőttként,
és ne tegyünk úgy, mintha ez nem lenne ijesztő, oké?
Okés?
Egyből tombolni kezdtek.
Fel-le szaladgáltak a kocsiban, az ülések között.
Nekünk lökték egymást.
Dobálóztak, kiabáltak, káromkodtak, ahogy csak tudtak.
Egyszer hirtelen a vezérük
a kocsi elejére ugrott, elővett egy üveg kólát a zsebéből, és...
és felénk dobta úgy fejmagasságban, így...
“Bumm!” Ennyi volt.
Lepattant az ablakról.
Majdnem kiütötte egy fickó szemét.
És ez a 40 év körüli fickó így reagálta le...
Mintha semmi sem történt volna.
Pont úgy, ahogy anno a suliban a szekálókkal bánt.
Mindannyiunkkal ez történt. Amikor belekezdtek a srácok,
átkerültünk fejben abba a korba, amikor valaki piszkálni kezdett minket.
Volt ott egy gazdag üzletembernek kinéző 50 év körüli fickó,
aki a kocsi végében ült.
Minden drágának tűnt rajta.
A srácok körbevették,
és elkezdték szarzsáknak hívni. mert volt nála egy szar táska.
És ez a felnőtt férfi, akinek tuti saját cége van,
így reagált a srácokra:
“Igen, ez egy szar táska! Jól mondom, skacok?
"Miféle lúzernek van ilyen táskája?”
Mi meg néztük: “Hol a méltóságod, haver?
"A saját táskád cikized velük együtt,
"miközben mások főnöke vagy.”
Aztán a srácok elővettek pár tankönyvet, és elkezdték kitépni a lapokat.
Összegyűrték őket, és elkezdtek velük dobálózni,
és mi nyílt célpontok voltunk.
Tankönyvpapírról van szó. Fényes papír, éles a széle.
Egyszer az egyikük kezében volt egy nagy papírgolyó.
A haverja a kocsi végében állt,
és a srác minden erejével megpróbálta eldobni felé,
de eltalált egy nőt, aki itt ült.
Arcon találta. Mind megéreztük.
És volt egy másik nő ott, aki felállt, és letolta a bandát.
Nem tudom, használtok-e tömegközlekedést,
de egy banda mindig férfiakból áll.
Lehetnek 13 vagy 60 évesek,
de megfélemlítenek mindenkit a hülye feldolgozatlan traumáik miatt.
Amikor ez megtörténik, mindig van egy pont,
amikor egy magányos nő egymaga kényszerül arra,
hogy szembeszálljon velük, míg a magamfajta pasik erre gondolnak:
“Remélem, sikerrel jár!
"Rá sem tudok nézni, mert akkor én kapok először.
"Istenem, védd meg! Sajnos a fiad miattam halt meg.
"De már biztos megbocsátottál érte. "Gyerünk! Védd meg ezt a nőt!”
"Szégyelljétek magatokat!”
Mielőtt folytathatta volna, a vezér leállította.
Ordibált a nővel.
Bár 13 évesen biztos nem érti a szavak súlyát,
de durva volt.
A nő csendben visszaült. A kocsi többi utasa még szomorúbb lett.
A következő megállónál felállt egy idős férfi, hogy leszálljon.
Annyit kell tudni róla, hogy kopasz volt.
Nem volt semmi haj a fején.
Ezért teljesen megalázták őt.
Végig kiabálták, hogy: “Viszlát, kopasz!”
Elcsépelt szarságokat, amit már ezerszer hallhatott.
Lelépett a peronra.
De nem ment tovább.
Inkább megfordult,
visszatekintett a kocsiba, dühtől izzó szemekkel,
remegő tekintettel, és bámulta a srácokat.
Csipogott az ajtó, miközben bezáródott. Közben azt mondja:
“A szüleitek nem szeretnek titeket!” Aztán elindult a vonat.
“A szüleitek nem szeretnek titeket!”
A szüleik meghaltak!
Ezt hogyhogy nem kiabálta még be senki?
A tökéletes visszautalás.
Jó az olyan kötözködő, aki szereti a struktúrát.
Két dolgot mondanék. Kiborít, hogy ezzel nem én álltam elő.
Többször előadtam már ezt, mint gondolnátok, mégsem jutott eszembe.
Még hasonlóra sem gondoltam.
A másik, hogy örülök, hogy nem nekem jutott eszembe,
mert ki lennék akadva,
ha ez lenne a poén, és te most lelőtted.
Lehet, hogy az egyik nemrég temette el az anyját.
“Lehet, hogy az egyik nemrég temette el az anyját.”
Szuper! Remek folytatása a viccnek.
Strukturálisan remek.
De túl morbid, cimbora.
És ahogy kimondtad,
már az is morbid volt.
“Lehet, hogy az egyik nemrég temette el az anyját.”
Ettől mindenkit kirázott a hideg.
Mi a fasz? Tudom, én is hasonlót mondtam a fellépés kezdetén.
Emlékeztél rá. Lenyűgöző!
De bakker...
Öngyilkosok lehettek.
Legyen! Várjatok egy picit!
Ez azért már egy nagyon durva.
Szép munka!
Téged mindenki morbidnak talált, aztán hallottunk valamit,
amit valaki magától talált ki...
Ki az, aki bekiabálta? Integetnél?
- Szia! Hogy hívnak? - Richard.
Richard. Oké.
Mi bajod van, tesó?
- Mi? - Ráérsz?
Hogy ráérek-e? Tudod, mit? Addig érek rá, ameddig akarok.
“A szüleitek nem szeretnek titeket!”
Meghaltak!
Meghaltak? Oké. Kezdjük újra!
Mindenki idézze fel, amit mondott!
Jól van!
Strukturálisan tetszett. Remek visszautalás volt.
Jó volt hallani. Tényleg. De két dolog miatt zavar.
Először is azért, mert nem én találtam ki.
Sokszor előadtam már ezt. Sosem gondoltam erre a csattanóra.
És azért is örülök, hogy nem én találtam ki,
mert nagyon idegesítene, ha előttem lőtted volna le a poént.
De ez remek volt. “A szüleik meghaltak.”
Vagy az egyikük eltemette az anyját.
Ez morbid volt.
Nagyon...
Tudom, ez is elég jól hangzott. Korábban is mondtam, de túl morbid volt.
És tök fura hangon mondtad. “Talán az egyikük eltemette az anyját.”
Ez elég durva volt.
De azért szép próbálkozás. Ügyes voltál. Tényleg.
Öngyilkosak lettek!
Hű!
Nem tudom, hallottátok-e. Ez nagyon...
Fel lettél mentve. Ez sokkal morbidabb volt.
Mi a picsa? Ki mondta? Integess!
Ki mondta?
- Hogy hívnak? - Richard.
Richard?
Mi baj van veled, Richard?
Mi a bajod?
Hogy ráérek-e? Eléggé.
Eléggé ráérek. Vagyis...
Már nem annyira, mint amikor először mondtad,
de eléggé ráérek.
Tovább szekálták az embereket a srácok. És én következtem.
A hátsó sorban ültem, imádkoztam, hogy szeressék az Igazság árát.
Körbevettek.
A vezér leült háttal az előttem lévő sorba.
A haverja szembe ült vele. Ütögették egymást. Leszartak.
Hárman a falnak nekidőlve álltak a mögöttem.
Talán még fogpiszkáló is volt a szájukban. De nem biztos.
Lehet, hogy csak beképzelem, de úgy éreztem.
De nem foglalkoztak velem.
Az utolsó két srác itt állt mellettem.
Az egyik bőröndökre támaszkodott. Nézelődött. De a másik odajött közelre,
és végig engem bámult.
Csak velem foglalkozott.
Én csak ültem ott, és bámultam kifelé az ablakon.
Úgy tettem, mintha nem tudnám, hogy ez az egész megtörténik.
Manapság így közlekedek.
Nem ülök ott a telefont pörgetve, mint egy normális ember.
hanem bámulok kifelé, mint egy Enid Blyton-karakter.
Mily' pompás nap a vonaton!
Az ott Cecil?
Cecil Armitage, az a csirkefogó.
Ég veled, Cecil! Megyünk a városba.
Ez a kölyök...
“Hé!”
Erre ránéztem.
“Mi a faszt nézel?”
Kiváló munka volt.
Nekem jutott a csapat esze.
De én is ismerem a vadon törvényét.
Ha azt mondják: “Hé!”, oda kell figyelni.
De ha bámulsz valakit, akkor keresed a bajt.
Egyedül úgy menthettem magam, ha ezt válaszoltam volna a srácnak:
“Igen? Miben segíthetek, fiúcska?
"Esőre áll az idő. Van nálad kalucsni?
"Az Montgomery?
"Montgomery St. Stephens, az a semmirekellő!
"Viszlát, Montgomery! Boldog karácsonyt neked és családodnak!”
“Hé!
"Mi a faszt nézel?”
“Azt mondtad 'Hé!', ezért rád néztem.”
Ezt mondtam neki.
Újra a fonókeréknél ülő kisgyerekké váltam.
“Azt mondtad 'Hé!', és én rád néztem.”
“Pimaszkodsz velem, tesó?”
Itt 36 éves voltam.
Fizikailag lehetetlen, hogy pimasz legyek egy 13 éves fiúval.
De neki ezt nem mondtam. Nem tudtam, mit mondjak.
A tinikkel semmilyen kommunikációs módszer nem működik.
Az életem bármely más szakaszában mást válaszoltam volna neki.
De a karanténból szabadultam. Még karanténagyam volt.
Karanténosan gondolkoztam.
Mert akkor sokat beszéltem a konfrontálódások kezeléséről,
főleg kötözködők esetében.
Több Zoomos terápián beszéltem róla,
amikor kedvem volt beszélni róla.
Eldöntöttem, hogy felnőttként fogok válaszolni neki.
És hogy őszinte leszek vele.
“Pimaszkodsz velem, tesó?”
“Miért akarsz rám ijeszteni?”
“Kurvára félsz, mi?”
“Igen, félek. Most nagyon ijesztő vagy.”
Amikor ezt kimondtam, teljesen megváltozott a srác.
Már nem nagy mellénnyel beszélt hozzám. Újra 13 éves gyerek lett belőle.
Ezt láttam rajta: “Mi lett belőlem?” Kezdte feldolgozni, mi történt.
Pánikba esett, és a vezérre nézett.
Mint amikor egy McDonald's-alkalmazott keresi a felettesét.
“Ez nem volt a kézikönyvben.
"Kéne egy kis segítség! Az egyik azt mondta, fél.”
A vezér erre felugrott. A háttámláról bámult rám:
“Mi a faszért félsz?”
"Azt mondta: 'Hé!'.
"Ezért ránéztem, és utána azt mondta:
'Mi a faszt nézel?'
"Tudom, nektek ez butaságnak tűnhet, de én az ilyet nem bírom.
"Mindenen felidegesítem magam.
"Már attól lefagyok, ha egy idegen vitatkozik velem,
"ti meg itt dobálóztok, ordibáltok, megfélemlítitek az embereket.
"És most körbevettetek.
"Itt most harcolok, menekülök, vagy pofára esek.
"És én állandóan pofára esek. Jól ismerem magam.
"Szóval ez nagyon ijesztő nekem. Tényleg félek.”
A vezér rám nézett, és ezt mondta:
“Oké, hagyjátok! Fél.
"Gyertek el onnan! Hátra! Adjatok neki egy kis teret!
""Miért ijesztgetitek az embereket?
"Szörnyű két éve volt az országnak, ti meg ijesztgettek másokat?
"Büszkék lehettek magatokra! Köpjétek ki a szaros fogpiszkálókat!"
Amikor elmondtam a srácnak, hogy félek,
láttam, hogy a vonaton a többi felnőtt ez gondolja:
“Ő fog először meghalni közülünk.”
Amikor békén hagytak, már ezt gondolták:
“Ezt én is mondhattam volna. Végig féltem. Miről beszéltek?
"Kólát vágtatok hozzám! Feldagadt a szemem!”
Az út hátralévő részén békén hagytak minket. Telefonoztak, beszélgettek.
És végül Wellingborough-ban leszálltak.
Az ajtóhoz tartva elmentek mellettem.
Nem hencegek, de hétből öten pacsiztak velem.
Ez elég jó arány. Még jobb lett volna,
ha bocsánatot kérnek, amiért megijesztettek, de legyen!
“Te voltál a legfélelmetesebb! Vigyázz az úton hazafelé!”
Ennél a bizonyos sztorinál
mindig ki kell emelnem, hogy teljes mértékben igaz,
mert tudom, hogy nem úgy hangzik.
Úgy hangzik, mintha kitaláltam volna,
hogy bemutassam a kötözködők kezelését.
Nem mondom azt, hogy mind békén hagytak.
A pszichológusom ezt a sztorit hallva horkant fel:
“Miről hazudtál még? Biztos nem hagytak békén.” Pedig igen.
Ez a sztori teljes mértékben igaz. Megtörtént az egész.
Bár a peronról visszakiabáló fickót
egy másik vonaton láttam, csak belefűztem ebbe a történetbe.
De minden megtörtént. Ezeket a dolgokat átéltem.
Szeretném elnyerni a bizalmatokat.
Volt egy rész a fellépésemben, amit kitaláltam. De most leleplezem.
Így mindenki tudni fog mindent. Csak az a rész nem volt igaz,
hogy Steven Minney tízévesen a cserkészvezetőm volt.
Az nem volt igaz. Nem volt az.
Mert 15 éves koromban volt a cserkészvezetőm.
Nem akartam bevallani,
de igazából ez történt.
És nem Sir Kán volt a neve, csak Steve.
És a mai napig nem értem.
De köszönöm a kötözködéseket!
Amikor két évvel ezelőtt belevágtam ebbe a fellépésbe,
nem tudtam, mi lesz az eredménye.
Hagyni akartam a nézőknek, hogy azt tegyenek, amit akarnak,
hogy megtudjam, miben kell fejlődnöm.
De nem tudtam, mi fog történni, ha teljesen szabad kezet kaptok.
És arra jöttem rá, hogy így is azt csináltok, amit akartok.
Egyikőtök sem viselkedne másképp,
ha a turné a szokásos szabályok szerint zajlana.
Ezt tudtam meg ebből.
A kötözködők úgyis kötözködtek volna. Aki nem, az úgysem.
Mindenféle fellépésem volt már a turné során.
Volt, hogy síri csend volt két órán át,
volt, hogy hatalmas röhögés, voltak kötözködős fellépések,
volt, hogy a többiek kikezdtek egy kötözködőt,
és voltak erőszakba hajló fellépések, amikor...
De minden turné ilyen.
És nem akarlak megváltoztatni titeket.
A saját reakciómon akarok változtatni, ami eddig rossz volt,
mert bármi is legyen a helyzet, az ellentétére fordítom
Ha nem élveztétek a ma esti fellépésem, akkor nyugtasson titeket az a tény,
hogy régen rosszabb voltam.
Sokkal rosszabb.
A színpadon kívül is próbálok törődni magammal.
Mondjuk ott folyik a legtöbb munka. Próbáltam többet pihenni.
Fékezni, visszavenni kicsit.
A barátnőmmel elmentünk egy egyhetes nyaralásra
a floridai Disney World-be.
Természetesen jött a kisfiú is.
Ha ide felcibálom, jön Disneylandbe is. Nem vagyok szörnyeteg.
Ha elmondtuk valakinek, hová megyünk,
ez volt a reakció: “Micsoda? Gyerekek nélkül?”
“Jönnek velünk gyerekek is.”
Velem a kisfiú jött, vele a kislány.
Jól érezték magukat. Egész héten szaladgáltak a parkban.
De nekem... Azzal zárok, hogy elárulom egy jó kapcsolat titkát.
Mind mások vagyunk. Ez is mindenkinél más.
Számomra az a jó kapcsolat,
amikor nem csak a jelen énetek jön ki a másik jelen énjével,
hanem a múltbéli énetek is kijön a másik múltbéli énjével.
Ha egymástól nem kell megvédenetek a fiatalabb éneteket,
mert kölcsönösen kedvelitek a másikét, sőt, szeretitek és védelmezitek.
És az a helyzet...
Tudom, hogy ez nem egy vicces rész,
de ez történik, ha a humor szívből jön.
Az lesz a show legszarabb része.
Köszi, hogy eljöttetek! Csodásak voltatok! Jól éreztem magam.
Még találkozunk! Köszönöm! Jó éjszakát!
BULIALIGÁTOR
A feliratot fordította: Balla Zsolt A TransPerfect Media megbízásából