Labas vakaras, Nortamptono žmonės,
sveiki atvykę į pasirodymą James Acaster, Hecklers Welcome.
Prieš pradėdamas išdėstysiu vidaus taisykles.
Pirma.
Džeimsas Akasteris negali susierzinti, jei publika trukdo,
kalbasi, naudojasi telefonais
arba yra tylesnė nei jam norėtųsi.
Antra.
Džeimsas Akasteris negali kabinėtis prie tų, kurie netrukdo,
ypač tų, kurie atsistoja ir eina į tualetą,
įkvėpti gryno oro, į barą, eina namo, ar vėluoja.
Trečia.
Džeimsas Akasteris neprivalo reaguoti į trukdymą, jei nenori,
bet gali žmogų išmesti,
jei jis smurtauja arba vartoja neapykantos kalbą.
Ketvirta.
Nors visą savo karjerą
jis stengėsi kontroliuoti kiekvieną
smulkiausią savo pasirodymų detalę,
Džeimsas Akasteris privalo susitaikyti su viskuo, kas nutiks.
HBO COMEDY SPECIAL
GYVAI DERNGATE TEATRE NORTAMPTONE
Taip, parodykit, kaip reikia!
Štai taip!
Labai ačiū, Nortamptone.
Nuostabus jausmas.
Aš Džeimsas Akasteris, o šis vakaras - geriausias mano gyvenime.
Bent jau profesiniame gyvenime.
Pirmiausia, kad žinotumėt kontekstą,
papasakosiu apie blogiausią savo karjeros pasirodymą.
Tai nutiko karjeros pradžioje. Atrodžiau kaip vaikas.
Dar nespėjus prieiti prie mikrofono
prie manęs ėmė kabinėtis išgėrusi moteris.
"Ei! Ar tavo mama žino, kad taip vėlai nemiegi?
Ei, vyruti! Ar tavo mama žino, kad taip vėlai nemiegi?
Girdėjai? Vyruti!
Ei, vyruti!
Ar mama žino, kad taip vėlai nemiegi?"
Ši istorija apie tai, kaip pirmą kartą, norėdamas užčiaupti trukdytoją,
pasakiau, kad mano mama mirusi.
Pažvelgiau į tą moterį ir pasakiau:
"Mano mama mirė."
Dar pridėjau (kai kas mano, kad be reikalo):
"Visai neseniai."
Nenorėjau, kad ji vėl imtų man trukdyti.
Norėjau tai moteriai atsakyti taip,
kad ji tylėtų, kol būsiu ant scenos.
Ir ji tylėjo,
kaip ir visa likusi publika,
kuriai plyšo širdis
dėl vaikino ant scenos, kuris bando būti komiku,
nors ką tik palaidojo mamą.
Nežinau, kodėl taip pasielgiau.
Nulipau nuo scenos galvodamas: "Tai buvo beprotybė.
Ką sau galvojai? Kas čia buvo?"
Tą supratau tik pastaraisiais metais.
Taip, taip ir maniau.
Kartais būna ramiau,
kai susimauni iškart, vos pradėjęs.
Tai bent jau nebuvo mano kaltė.
Šiandien man ėmė trukdyti mikrofonas.
Pasirodymas vadinasi Hecklers Welcome,
tai galioja ir technikų komandai.
Jei jie nori iškrėsti man pokštą, prašom.
Tą jie ir padarė.
Turiu pasakyti:
bravo jums visiems, kol tai vyko,
nes visi girdėjom.
Vos man pradėjus kalbėti,
visi ėmė sakyti: "Tas mikrofonas sugedęs.
Tas mikrofonas neveikia. Jis tai filmuoja."
O jūs visi staiga sutelkėt dėmesį į tai, ką kalbėjau,
ir ėmėt šaukti: "Mes su tavim.
Kai manysim, kad reikia juoktis, juoksimės,
nors garsas ir nemalonus."
Geriausias mano pasirodymas įvyko pernai,
ant galinės taksi automobilio sėdynės Londone.
Vykau namo vėlai vakare, taksistas atsisuko ir tarė:
"Džeimsai, jau ne vieną dešimtmetį dirbu taksistu Londone,
bet nusprendžiau persikelti į Norfolką.
Noriu gyventi arčiau dukters."
Atsakiau: "Graži istorija, bet turbūt suprantat,
kad norėdamas dirbti taksistu Norfolke
turėsit išlaikyti labai sunkius egzaminus?
Teks įsiminti visus Norfolko kelius.
Visų gatvių ir kelių pavadinimus,
jie turės būti čia, paruošti."
"Rimtai?"
"Taip,
tai vadinama...
Noridžu."
Nesirūpinkit, jei šio pokšto nesupratot.
Jo nesupranta daugelis.
Tokie pokštai vadinami prastais.
Einu iki galo...
Naudojau jį viso turo metu. Retai pavyksta.
Jis blogiausias iš visko, ką turiu,
nuolat, kiekvieną vakarą.
Bet jums jį pasakiau todėl, kad joks mano pokštas niekada
nėra sulaukęs tokios geros reakcijos kaip šis iš to taksisto.
Jis tiesiog buvo jam skirtas.
Jis taip smarkiai kvatojo, kad tapo pavojinga važiuoti.
Jis vis jį prisimindavo pakeliui namo,
vėl juokėsi ir garsiai kartojo "Noridžas".
Kalbėjo, kad mano pokštą papasakos visiems vaikinams taksi stotyje,
ir sakė, kad moku prajuokinti.
Tai nutiko pernai,
bet buvo pirmas kartas gyvenime,
kai pamaniau:
"Turbūt galėčiau būti komiku."
Kad papasakočiau apie geriausią matytą pasirodymą,
turiu jums papasakoti apie antrą pagal gerumą matytą pasirodymą.
Deivido Byrno atliekamas pasirodymas American Utopia, gyvai Brodvėjuje.
Nuostabi muzika ir, aišku, choreografija.
Pabaigoje pasakė puikią kalbą apie tai,
kaip svarbu balsuoti.
Tada nusileido sunki užuolaida
ir tame gražiame Brodvėjaus teatre įsijungė visos šviesos.
Sėdėjau antroje eilėje, o prieš mane sėdinti pora tuoj pat atsistojo.
Vidutinio amžiaus hipsteriai, sakyčiau, baltieji hipsteriai.
Jie atsisuko ir apžvelgė visą publiką.
Dar niekas nebuvo atsistojęs.
Pažvelgė vienas į kitą ir pradėjo:
"Balsuokit, balsuokit, balsuokit,
balsuokit, balsuokit, balsuokit,
balsuokit, balsuokit, balsuokit."
Prie jų neprisijungė nė vienas žmogus,
ir tai buvo geriausias mano matytas pasirodymas.
Deividas Byrnas - antroje vietoje.
Tie prietrankos - pirmoje.
Jų pasirodyme sėdėjau pirmoje eilėje, Deivido Byrno pasirodyme - antroje.
Nagi, Kermitai!
"Nagi, Kermitai?" Vaje.
Kodėl taip apsirengiau?
Nušluostei man nosį.
Negaliu patikėti.
Maniau, kad atrodo stilingai.
Bet tavo tiesa, atrodau kaip Varliukas Kermitas.
Išnaudojai progą.
Aš susimoviau.
Įsivaizduojat, koks tai jausmas?
Kai šalia stovi operatorius?
Jis stovėjo visai šalia scenos
sunkiausią mano gyvenimo akimirką.
Mane ką tik pavadino Kermitu.
Varliuku Kermitu... Ar žinot, kas yra Kermitas?
Jis žalias.
Jis yra žalias varliukas.
Vilkiu žaliais drabužiais.
O jis užfiksuoja visą liūdesį mano akyse.
Man einasi geriau nei tada, kai ta moteris ėmė šaukti:
"Ar tavo mama žino, kad taip vėlai nemiegi?"
Kol kas neteko apsimesti, kad mano tėvai mirę.
Čia mano riba.
Ar apsimečiau, kad mano giminaičiai mirę? Ne?
Tai jau sėkmė.
Jei atvirai, nežinau, kodėl tą vakarą
tai pasakiau savo publikai. Man tai atrodė beprotiška.
Ir tik pastaraisiais metais imu suvokti, kodėl taip padariau.
Pastaraisiais metais turbūt visi
daug mąstėm apie save.
Karantino metu visi daug apie save sužinojom.
Aš apie save sužinojau tai, kad...
Nežiūrėkit į tai pernelyg rimtai,
neleiskit, kad tai jums sugadintų pasirodymą. Viskas gerai.
Bet karantino metu apie save sužinojau tai,
kad nemėgstu būti "stand-up" komiku.
Beje, tai nieko keisto.
Nieko keisto nemėgti būti "stand-up" komiku.
Žinot, kodėl nė vienas iš jūsų
nerengiat "stand-up" pasirodymų?
Priežastis ta pati.
Sutinku su jumis. Jūs teisūs.
Man prireikė 16 metų, kad tai suprasčiau.
Daugiau kaip prieš 16 metų ruošiausi pirmajam savo pasirodymui
mažame kambarėlyje virš baro Keteringe.
Jau ketinau lipti ant scenos, kai prie manęs priėjo barmenas
ir tarė: "Štai, vaikine, šiek tiek informacijos
prieš pradedant pasirodymą.
Malonus jaudinimasis ir nervinimasis
kūne yra ta pati emocija.
Kaip pasirinksi ją interpretuoti priklauso nuo to,
ar esi pesimistas, ar potimistas."
Dairydamasis po salę matau,
kad atspėjot, jog tai melas.
Man pasisekė mažiau.
Atsakiau: "Ačiū, išmintingasis barmene. Pravers."
Taigi, pastaruosius 16 metų
didžiąją dalį vakarų per metus stoviu prie scenos ir kartoju:
"Maloniai jaudinuosi.
Užsiimu patinkančia veikla!"
Per visus tuos metus žmonės ne kartą man yra sakę,
kad turiu daug drąsos rengti komedijos pasirodymus.
"Tu toks drąsus." "Negalėčiau daryti to, ką darai."
"Tu toks drąsus."
Kaskart teškiu tą komplimentą jiems atgal į veidą.
"Aš ne drąsus! Ką čia kalbat?
Aš per daug maloniai susijaudinęs, kad būčiau drąsus."
Bet dabar, kai suprantu, kaip labai bijau kiekvieną vakarą,
galiu jums pasakyti, kad esu labai drąsus.
Man nerūpi, jei tai skamba arogantiškai.
Aš labai drąsus, nes dirbu šį darbą.
Nesakau, kad prilygstu gaisrininkams, kareiviams ar panašiai.
Bet gelbėtojams? Aišku.
Aš tikrai esu drąsus kaip gelbėtojas.
Gelbėtojas baseine, ne paplūdimyje.
Ne paplūdimyje.
2019 m. surengiau didžiausią savo karjeros turą.
Tokio dydžio salėse kaip šita, vien savo vardu,
pirmą kartą.
90 % laiko tais metais praleidau keliaudamas.
Tai buvo mano svajonė,
kai pradėjau karjerą mažame kambarėlyje virš baro Keteringe.
Bet keturis vakarus iš penkių užlipdavau ant scenos,
atlikdavau pasirodymą pagal kruopščiai pasiruoštą medžiagą,
ir dar nespėjus pabaigti pirmojo pokšto
kas nors, sėdintis balkone, man net nematomas,
mane nutraukdavo sakydamas ką nors tokio:
"Sakiau, kad tai padarysiu! Sakei, kad ne.
Sakiau, kad padarysiu."
Kaskart, kai taip nutikdavo,
išskirdavau tą žmogų iš visos publikos.
Atsakydavau kaip nors šmaikščiai, pvz., "Užsičiaupk, po velnių."
Arba "Daugiau neik į mano pasirodymus." Juokinga.
Arba auksine fraze "Atsipisk."
Tai puikus atsakymas, jei esi žodžių į vatą nevyniojantis komikas,
jei esi kaip Frankis Boylas, ir tai atitinka tavo įvaizdį.
Bet jei atėjęs į sceną sakai: "Neseniai pradėjau valgyti abrikosus.
Pasprink šūdais, debile! Tikiuosi, kad padvėsi!",
tai rimtas tono pokytis. Jis niekam niekada nepatinka.
Sunku pereiti į kitą
medžiagos dalį apie nuosavo verslo kūrimą,
kai jau pasakei ką nors panašaus.
Jei jie imdavo per daug triukšmauti, aprėkdavau juos.
Aprėkdavau ir jei būdavo per tylūs.
Man niekas neįtikdavo.
Pamatęs bent vieną nuobodžiaujantį žmogų,
nors pats buvau dėl to kaltas,
Sugėdindavau jį.
Visa publika galėjo kvatotis, visi žiūrovai iki vieno.
Bet jei pamatydavau bent vieną žmogų, žiūrintį į mane va šitaip...
Beje, pats taip į viską žiūriu.
Štai kaip žiūriu į juokingiausią gyvenime matytą komiką.
Nišas gerai varo.
Garsiai nusijuokęs drauge su visa publika esu gal dukart gyvenime,
abu kartus kine, tai net nebuvo gyvas pasirodymas.
Juokiausi, kai Džekas Blekas nuspyrė šunį nuo tilto
ir tada, kai Mini-Me vaidino, kad dulkina lazerį.
Tai du kartai, kai šis rafinuotas vaikinas
juokėsi drauge su kitais,
o jus aš kritikuoju kas vakarą.
Bet aš toks ne vienas. Daugelis komikų reaguoja nekaip,
jei nesijuoki iš jų pokštų.
Devynis kartus iš dešimties kaltinam jus.
Užsipuolam.
Komikas sako ką nors tokio:
"Atsiprašau, gal peržengiau ribą?
Gal mano radikalios mintys
užgavo jautrias jūsų širdis?"
Jis niekad nesakys: "Atsiprašau,
gal tai buvo prastai parašyta ir nekaip atlikta?"
Neseniai mačiau komiką, kuris sakė: "Oi, atleiskit.
Labai anksti įsižeidėt.
Paaiškinsiu jums šį tą apie komediją.
Komedija visada gimsta iš meilės. Suprantat?
Ji niekada negimsta iš neapykantos."
Sėdėjau salės gale ir galvojau:
"Nebūčiau toks tikras."
Pavyzdžiui, aš žinau, kad pareisiu namo
ir parašysiu apie tai pokštą.
Jis gims tikrai ne iš meilės, garantuoju.
Nekenčiu to komiko. Tikiuosi, jis jau negyvas.
Rimtai. Tikiusi, kad jis ir visi jo gerbėjai greit mirs.
Štai ko tikiuosi.
Tikiuosi, kad taip nutiks.
Tikiuosi, jie visi įkris į kanalizacijos šulinį,
tą patį, vienas po kito.
Tikiuosi, jie visi šoks conga švęsdami savo kalbos laisvę
ir nugarmės į šulinį kaip žaislinė spyruoklė.
Tikiuosi, kad taip nutiks.
Ir visą kelią krisdami skųsis, kad juos bando nutildyti,
o tada ištikš vienas ant kito kaip domino kauliukai.
Tikiuosi, kad taip nutiks. Man tai juokinga.
Man tai atrodo juokinga.
Tai komedija.
Žinau, stoviu čia ir peikiu komikus,
lyg nebūtų tokio dalyko kaip prasta publika.
Aišku, kad yra. Esu buvęs tokios publikos dalimi.
Blogiausią publiką mačiau
būdamas 13 metų.
Tai buvo mokyklos susirinkimas.
Bet šiaip tai buvo veltui iššvaistyta kviestinė paskaita.
Dėl man nežinomų priežasčių
buvo pakviestas jogos instruktorius, kad papasakotų mums
apie reguliaraus jogos praktikavimo privalumus.
Nežinau, ar esat buvę 13-os.
Tada esi lanksčiausias žmogus pasaulyje.
Viena, ko nemėgsti labiau nei raumenų tempimo,
tai religingų žmonių.
Sutaršėm tą šiknių į skutelius.
Vos jam užlipus į sceną supratom,
kad fiziškai jis stiprus, bet psichiškai silpnas.
Iki pat šios dienos labiausiai apgailėtinas dalykas,
kurį esu girdėjęs pasakytą publikai,
buvo to jogos instruktriaus žodžiai: "Prašau, vaikai,
jei nesiliausit šūkauti, negalėsiu atskleisti jums savo paslapčių."
Vis dar nusišypsau prisiminęs. Man labai patiko.
Kaip liūdna.
"Negaliu jums atskleisti savo paslačių."
Tai ne paslaptys, senuk!
Tai ne paslaptys. Tu tik eilinis baltaodis iš Keteringo.
Viskas, ką žinai apie jogą, yra viešai prieinama, Derekai.
Nors gaila.
Man patikdavo, kai su mumis pasikalbėti būdavo kviečiami pašaliniai žmonės.
Tos dienos būdavo mano mėgstamiausios.
Kai buvau penkerių, į mano pradinės mokyklos klasę atėjo mano močiutė
papasakoti apie verpimo ratelį.
Ten, iš kur esu kilęs, tai irgi neįprasta.
Atleiskit, neturiu atsakymų į jūsų klausimus.
Nežinau, kodėl tai įvyko.
Buvau penkerių. Tiesiog susitaikiau su tuo.
Visos patirtys mano buvo pirmosios.
Paskui suaugau ir supratau, kad tai buvo keista.
Bet tada ji jau buvo mirusi.
Nebegalėjau jos paklausti, kodėl tai įvyko.
Todėl paklausiau savo tėvų, o jie atsakė:
"Nežinojom, kad tai įvyko."
Ji nusinešė tai į kapus. Jaučiu jai didelę pagarbą.
Iš namų ji atsinešė didžiulį medinį verpimo ratelį.
Padėjo jį priešais mus.
Prieš ją ant grindų sėdėjo
gal 35 penkiamečiai. Ji sėdėjo ant taburetės.
Nepamenu, apie ką tiksliai ji kalbėjo.
Kažką tokio:
"Eina sau, kaip man tai patinka."
Pamenu, kaip ji baigė pasirodymą.
Pabaigoje ji tarė:
"Kas nori ateiti ir išbandyti verpimo ratelį?"
Vos jai tai pasakius supratau,
kad visą likusį gyvenimą
tenoriu verpti vilną stebint žiūrovams.
Tas troškimas tiesiog dega giliai mano širdyje.
Pakėliau ranką.
Tai viena iš tų istorijų.
Pripažinkim: nebūtina jos užbaigti.
Patys žinot, kaip ji baigėsi.
Tikrai žinot, kas nutiko po to.
Žinot, kad ji manęs nepasirinko.
Aišku, kad ne. Ji pasirinko tris kitus vaikus, o aš pasielgiau klasiškai
ir ėmiau garsiai bliauti.
Tiesiog pasiutau.
Plūdau ašaromis.
Ji supanikavo.
"Gerai, manau, užteks laiko dar vienam."
"Eikš, Džeimsai.
Nors matomės kiekvieną sekmadienį,
o tu niekada nesi parodęs nė menkiausio dėmesio rateliui."
Lipu bendraklasiams per galvas.
Vis dar įsiaudrinęs, laistydamas visus ašaromis.
Kūnas visas suglebęs, turbūt nuo stiprių emocijų.
Negalėjau stovėti prie ratelio, kaip kiti vaikai,
ir oriai minti pedalo.
Tad pedalą teko minti močiutei.
Ji pasisodino mane ant kelio.
Aš tik lingavau į visas puses.
Viena ranka laikiau vilną.
Atsimerkęs verkiau prieš visus savo klasės draugus.
Ir gerokai per ilgai.
Manau, jai nereikėjo suverpti tiek daug vilnos.
Neketinam jos parduoti, ramiau, močiute.
Svarbu pabrėžti,
kad tai buvo pirmasis mano pasirodymas prieš publiką.
Kai šią istoriją papasakojau savo terapeutui,
jis pasakė:
"Aha, taip.
Štai kodėl, Džeimsai. Štai visa ko priežastis.
Štai kodėl esi toks, koks esi.
Džeimsai, ši istorija, kurią ką tik man papasakojai,
yra labai svarbi. Nepamiršk to.
Kaskart būdamas scenoje prieš publiką
turi prisiminti, kad esi ne vienas.
Ten yra ir tas mažas berniukas.
Turi jį saugoti."
Sakyčiau, tai sunkiau
nei dalykas, kurį dariau prieš tai.
Būti "stand-up" komiku jau ir taip sunku.
O dabar kaskart čia būdamas turiu saugoti berniuką.
Nenuostabu, kad kas vakarą čia užlipu pasistatęs apsauginę sieną.
Kas nors ima šūkauti:
"Jis tik mažas berniukas! Palik berniuką ramybėje!"
"Stok už manęs, berniuk. Aš tave apsaugosiu."
Turiu saugoti tą berniuką.
Nors jis irgi sensta.
Taip, turiu saugoti tą penkiametį berniuką,
sėdintį prie verpimo ratelio.
Bet turiu saugoti ir šešiametį berniuką,
žiūrintį į tėvų miegamojo veidrodį
ir besimokantį imituoti princą Čarlzą.
Tam vaikui reikia rimtos apsaugos.
Gėdingiausia viso gyvenimo akimirka,
ir ją mačiau tik aš pats.
Buvo tikrai nekas.
Atsisėdau ant lovos, uždariau duris. Žiūriu į veidrodį.
Beje, buvau užsirašęs į mokyklos talentų šou
ir parašęs, kad moku pamėgdžioti, nors iš tiesų nemokėjau.
Man buvo šešeri, buvau melagis. Na ir kas?
Nežinojau,
kad joks šešiametis dar nėra nieko gerai pamėgdžiojęs.
Nežinau. Nė vienas iš jūsų nepažįstat...
Nė vienas iš jūsų nepažįstat šešiamečio, kuris tai moka.
Nė vienas iš jūsų nepažįstat šešiamečio,
apie kurį sako: "Ateik. Ar pažįsti Džono sūnų?
Jis puikiai mėgdžioja Makonahį.
Tik paklausyk."
Gerai.
Taip, tas vaikis talentingas!
O, Nortamptone visiems patinki!
Viso turo metu nesi sulaukęs plojimų, vaikeli.
Gal nori dar pamėgdžioti Makonahį?
Gerai, puiku!
Tau puikiai sekasi!
Gal prieš išeidamas dar kartą jį pamėgdžiosi?
Pamėgdžiok Makonahį seriale True Detective.
Laikas yra plokščias ratas.
Toks mažas vaikas, o toks juodas humoras.
Puiku.
Jiems nelabai patiko, kiek per juodas.
Volstryto pamėgdžiojimas buvo geras,
bet "laikas yra plokščias ratas" - to jau per daug.
Laikas yra plokščias ratas.
Džeimsai! Džeimsai.
Sveika, Džile.
Labas, kaip tu?
Gal gali paimti mikrofoną?
Taip, gerai. Paimsiu mikrofoną
ir perjungsim kitą klipą.
Kokių dar yra filmų su Makonahiu?
Pamėgdžiosiu Dalaso pirkėjų klubą.
Pamėgdžiosiu jo Oskaro atsiėmimo kalbą,
pamenu ją, nes jis už jį laimėjo Oskarą.
Tai buvo kalba, apie kurią nuolat galvoju.
Kai buvau vaikas,
pažįstamas vyras manęs paklausė: "Kas tavo herojus?
Kas tavo herojus?"
Atsakiau: "Aš pats po dešimties metų."
Po dešimties metų vėl sutikau tą vyrą,
jis manęs paklausė:
"Ar jau tapai savo herojumi?"
Atsakiau:
"Aišku, kad ne."
Jis tarė: "Taip. Tai kas dabar tavo herojus?"
Susimąsčiau.
Atsakiau: "Aš pats po dešimties metų."
Visada būsiu pats sau herojus po dešimties metų.
Ačiū už apdovanojimą, dėkoju Akademijai.
Labai jums ačiū."
Sveiki. Viskas. Štai.
Buvau šešerių, ir tą dieną pasakiau būtent tai.
Prisimenu.
Išliko atmintyje, nes taip susigėdau.
"Sveiki. Aš vardu princas Čarlzas."
Žinau, kad įžanga buvo ilga,
bet čia trumpam sustosiu.
Praėjo jau pusė pamėgdžiojimo. O sustojau tik todėl,
kad nė vienas iš jūsų
tikrai neatspėsit, kas buvo toliau.
"Sveiki, aš vardu princas Čarlzas.
Čia katė."
Štai kaip trumpai truko
mano pamėgdžiotojo karjera.
Jūs teisūs manydami,
kad kitą rytą
nudrožiau tiesiai į mokyklą
ir pasakiau gerai žinomą frazę:
"Sveiki, ponia Vyver. Norėčiau pasitraukti
iš mokyklos talentų šou."
"Kodėl? Todėl, kad nesu talentingas.
Neturiu talento."
Tokia buvo mano išvada.
Dar nebuvau buvęs ant scenos ir surengęs pasirodymo.
"Nesu talentingas."
Tad jei per visus tuos metus esate matę mano pasirodymą,
o statistiškai, kai kurie iš jūsų greičiausiai matėt...
Matėt mano pasirodymą, jis vyko sklandžiai,
ir staiga - jūs, žiūrovai,
net nesupratot, kodėl - ėmiau sakyti jums,
kad pasirodymas šūdinas.
"Šūdinas pasirodymas. Šitas pasirodymas šūdinas."
Tiesiog žinokit, kad su jumis tai neturi nieko bendro.
Dažniausiai vakarais žiūrėdamas į publiką
matau tik savo, šešiamečio, veidą, žiūrintį į mane iš veidrodžio:
"Visai nepanašu į princą Čarlzą.
Kuo čia dėta katė?"
Juk ta šeima garsėja meile šunims.
Jiems patinka korgiai!
Galėjo būti ir blogiau!
Galėjo būti blogiau?
Galėjai būti princas Endrius 10-ajame dešimtmetyje!
Ką? "Galėjai būti princas Endrius 10-ajame dešimtmetyje!"
Plojimai pedofilui.
Ar tu...
Kuo tu vardu, žmogau, kuris tai pasakei?
- Denis. - Denis, taip.
Išgalvotas vardas. Deni?
Ar gali pamėgdžioti
princą Endrių 10-ajame dešimtmetyje?
- Nelabai išmintinga. - Nelabai išmintinga?
Tą jis ir turėjo pasakyti 10-ajame dešimtmetyje.
Tai būtų buvę gerai.
Būtų sutaupęs mums visiems labai daug nervų.
Turiu saugoti aštuonmetį berniuką,
kuris ėmė ir užrašė
šeimos šunį į šunų pasirodymą.
Tą rytą pabudęs net nežinojau,
kad eisiu į šunų pasirodymą.
Vaikščiojom miške su visa šeima
ir užėjom tokią didelę atvirą pievą.
Ten vyko neprofesionalus šunų pasirodymas.
Nežinojau, kas nutiks.
Žmonės stebėjo pasirodymą sėdėdami ant iškylos patiesaliukų.
Vos prisėdęs ant žolės
panorau visą likusį gyvenimą
dalyvauti neprofesionaliuose šunų pasirodymuose.
Giliai širdyje troškau tik to.
Tada turėjau kalaitę,
bet ji tikrai nebuvo,
kaip čia pasakius, "pasiruošusi varžytis".
Ji buvo miniatiūrinis taksas,
be to, mažiausia iš visos vados.
Kai nuvykom jos pasiimti iš tokios moters namų,
ten lakstė daugybė mažyčių sveikų taksiukų,
bet buvo vienas mažesnis už visus kitus,
išlinkusiu stuburu,
styrančia uodega kaip antena,
ir ausimis, kurios atrodė kaip rankenos.
Visa mūsų šeima sutarė,
kad privalom pasiimti šitą,
nes kitaip visą gyvenimą dėl jos nerimausim.
Daug metų mano tėtis neleido mums laikyti šuns,
bet galiausiai nusileido:
"Gerai, galit turėti šunį su viena sąlyga."
Buvau vyriausias iš trijų. Visi buvom pradinukai.
Manėm, kad ta sąlyga
bus išmokti atsakomybės, ar kažkas panašaus.
Turėsim valyti, ką jis pridarys, kasdien šerti.
Bet 40-metis mano tėtis pasakė:
"Gerai, galit turėti šunį su viena sąlyga.
Vardą jam išrinksiu aš."
Būna akimirkų, kai supranti,
kad tavo tėvai irgi yra maži vaikai.
Jis tik norėjo išrinkti šuniukui vardą. Kaip miela.
Ir pavadino jį taip, kaip būtų pavadinęs mažas vaikas.
Miniatiūrinį taksą jis pavadino...
Mini.
Labai miela,
bet dėl to nevertėjo imtis šios atsakomybės.
Buvom trys pradinukai.
Trys pirmieji mūsų pasiūlyti vardai buvo Mini, Taksas ir Šuo.
Nereikėjo į tai kištis, Deividai.
Ramiai.
Jis matė, kad mums tai nepadarė įspūdžio, todėl pasakė:
"Jis rašomas ne taip, kaip manot."
Tai kaip jis rašomas, gudruoli?
"M, I, N, N, E Y."
Mama paklausė, kodėl jis taip rašomas.
Tuo metu jis dirbo vidurinės mokyklos mokytoju.
"Todėl, kad prieš 10 metų mokiau tokį berniuką,
jis buvo vardu Stivenas Minney,
taip buvo rašoma jo pavardė."
Pamenu, kad sutrikau ir supykau tuo pat metu.
Mano galvoje nebuvo tokių tamsių minčių,
kokias dabar galvojat kai kurie iš jūsų.
Ta užuomina apie princą Endrių
pasėjo tam tikrų minčių.
Esu tikras, kad vos mums išėjus iš kambario, mama paklausė:
"Kas tas berniukas ir kodėl jis tau toks svarbus?"
Tas pokalbis tikrai įvyko.
Bet mes tik pagalvojom: "Mūsų tėtis keistas, ar ne?
Turim labai keistą tėtį."
Bet esmė tokia. Dabar man 39-eri.
Esu beveik tokio amžiaus, kaip jis tada.
Ir bijau, kad tampu toks, kaip jis,
nes sutinku, kad tai juokinga.
Manau, tai objektyviai juokinga,
iš tikrųjų juokinga,
jei tavo vaikai nori šuniuko, pavadinti tą šuniuką
vardu kažkokio visai kito vaiko, kurio jie net nėra sutikę
ir nežino, kas jis toks.
Ir dėl to, kad jis taip padarė,
visą to takso gyvenimą galvojau apie Stiveną Minney.
Aš, brolis ir sesuo
nuolat kalbėdavom apie Stiveną Minney.
Kalbėdavom ilgai
ir svarstydavom, ką jis veikia suaugęs.
"Manot, Stivenas Minney tebegyvena šiame rajone?
Kaip manot, kaip Stivenas Minney uždirba pragyvenimui?"
Sužiojau, kas nutiko Stivenui Minney,
kai buvau dešimties ir įstojau į jaunųjų skautų klubą.
Koks netikėtumas:
Stivenas Minney buvo mano jaunųjų skautų vadas.
Visiškas atsitiktinumas.
Žinau, kad Keteringas yra mažas miestelis, bet tai neįtikėtina.
Bet štai kas įdomiausia.
Nežinojau, kad Stivenas Minney buvo mano skautų būrio vadas.
Jei esate buvę skautais, tą jau žinot.
Jaunųjų skautų vadai nesivadina tikraisiais vardais.
Jie vadina save...
O jei nesate buvę skautais,
dėmesio, nes tai skambės keistai.
Jie save vadina veikėjais iš filmuko Džiunglių knyga.
Pripraskit prie minties,
kad gyvenat tokiame pasaulyje.
Tai tikra istorija.
Jie save vadina Bagira, Akela.
Vardais, kurie šunims tiktų labiau nei Stivenas Minney.
Taip jie save vadina.
Ir mums liepė juos taip vadinti.
Aš, mažas vaikas, turėjau žiūrėti į suaugusį vyrą, ir sakyti:
"Labas, Balu. Kaip savaitgalis?"
"Gerai, ačiū.
Dabar pirštais parodyk Illuminati simbolį
ir pasakyk, kaip myli karalienę."
"Pažadu labai stengtis."
Jie privertė mane tai sakyti, kai buvau dešimties.
Kiekvieną savaitę turėjau kartoti: "Pažadu labai stengtis,
atlikti savo pareigą Dievui ir karalienei."
Jei to nepasakydavau,
man neleisdavo žaisti futbolo kamuoliu iš putplasčio.
Nežinojau...
kad Šerchanas buvo Stivenas Minney.
Kol vieną dieną tėtis atėjo paimti manęs iš skautų būrelio
ir ėmė kalbėtis su Šerchanu.
Koridoriuje laukiau,
kol jie baigs kalbėtis. Laukiau pusę valandos.
Visi kiti jaunieji skautai jau buvo išėję namo.
Taip pat ir skautų vadai,
karalius Lujis ir kiti, visi buvo išėję.
Vėliau, važiuojant namo,
tėtis paklausė:
"Ar žinai, su kuo ten kalbėjausi?"
"Taip, tėti.
Jo vardas Šerchanas. Su juo susitinku kiekvieną savaitę.
Pažįstu jį geriau nei tu."
"Ne. Jo vardas Stivenas Minney."
"Tas Stivenas Minney? Juokauji?
Jei tai išgalvojai, tėti, tai visai nejuokinga.
Ten žmogus, kurio vardu pavadinom savo taksą?
Tu rimtai?
Rimtai, nejuokauji?"
"Taip, tai Stivenas Minney,
kurio vardu pavadinom savo taksą."
Bet jis man nepasakė:
"Tik, aišku, nesakyk šito Stivenui Minney,
nes suaugę žmonės nesidžiaugia kaip vaikai,
kai kiti jų vardu pavadina savo šunį."
Visą savaitę negalėjau nurimti.
Nekantravau susitikti su Stivenu Minney antradienio vakarą.
Gyriausi apie tai savo broliui ir sesei.
"Taip, dabar jis vadinasi Šerchanu.
Gerai jį pažįstu."
Atėjo antradienis, lėkte nulėkiau į skautų būrelį,
ignoruodamas draugus, kurie su manim sveikinosi.
Nuėjau pas jį.
"Tavo vardas Stivenas Minney.
M, I, N, N, E, Y.
Pavadinom savo taksą tavo vardu, Stivenai Minney.
Jis mažiausias iš vados.
Mano tėtis niekad tavęs nepamiršo.
Ne. Kai norėjom šuns, jis pasakė: "Tik su viena sąlyga!
Turit pavadinti jį Stiveno Minney,
berniuko, kurį mokiau prieš 10 metų, vardu. M, I, N, N, E, Y."
Kasdien apie tave galvoju.
Mano sesė mano, kad meilę radai kitos glėbyje."
Sėdžiu žolėje, stebiu šunų pasirodymą.
O Stivenas Minney, taksas,
tupi šalia.
Paklausiu tėvų:
"Mama, tėti, ar galiu užrašyti Stiveną Minney į šunų pasirodymą?
Labai noriu."
Jie sutiko, nes dalyvavimas buvo nemokamas,
ir jiems nerūpėjo.
Pamenu, priėjau prie stalo, ant kurio buvo registracijos lapas,
ir pamačiau, kad dauguma kategorijų buvo susijusios su išvaizda.
Mūsų šuo buvo gražus mums,
bet žinojau, kad tie profesionalai šito nesupras.
Radau įdomesnę kategoriją:
"Šuo, kuris labiausiai vizgina uodegą."
Stivenas Minney namie visada vizgindavo uodegą,
labai greitai. Šitą tai tikrai laimėsim.
Tai dar viena iš tų istorijų.
Pripažinkim: man nereikia jos užbaigti.
Patys žinot, kaip ji baigiasi.
Žinot, kad ji nesibaigia fraze
"Ir tada nugalėjom šunų pasirodyme."
Žinot, kas buvo toliau.
Ant scenos buvo keturi suaugę žmonės su šunimis, kurie ėjo iš proto.
Ir aš su šunimi, kuris atrodė kaip iškamša,
visai nejudėjo,
o ant patiesalų susėdę suaugę žmonės rodė į mane savo draugams
ir nuoširdžiai juokėsi, tiesiog kvatojo.
Tada griebiausi savo įprasto triuko:
ėmiau raudoti.
Buvau tuo jau pagarsėjęs.
Reikia duoti žmonėms tai, ko jie nori.
Manot, Makartnis neatlieka Blackbird? Baikit.
Visada imdavau raudoti.
Ėmiau raudoti prie verpimo ratelio,
ėmiau raudoti per šunų pasirodymą,
ėmiau raudoti sužinojęs, kad mirė Jėzus.
Mano namuose tai vadinama "Didžiuoju trejetu".
Smarkiausiai gyvenime raudojau
sužinojęs, kad mirė Jėzus.
Vaizdas buvo... tikrai nekoks.
Sužinojau būdamas ketverių.
Nuo pat pirmos dienos buvau auginamas krikščionimi,
nes niekas dar nebuvo man šito atskleidęs.
Žinojau tik tai, kad turiu geriausią draugą, kuris mane labai myli.
Džeimso Akasterio gyvenimas buvo tiesiog puikus.
Būdamas ketverių Velykų sekmadienį nuėjau į bažnyčią.
Labai jaudinausi.
Būtent čia bendraudavau su kitais žmonėmis.
Į mokyklą dar nėjau.
Vis dar maniau, kad būti krikščionimi yra šaunu.
Ėjau į šaunią bažnyčią, kur lankėsi visi šaunūs vaikai.
Buvo Velykų sekmadienis, visi šventė labiau nei įprastai.
Bažnyčia šurmuliavo.
Galvojau: "Tebūnie palaimintas, štai kodėl einam į bažnyčią.
Ką švenčiam?
Atrodo, kažką labai puikaus."
Kiekviena daina, kurią grojo roko grupė,
nes tai buvo tokio tipo bažnyčia,
kiekviena daina, kurią grojo roko grupė,
skambėjo maždaug taip: "Jis negyvas!"
"Jis mirė!"
Aš, keturmetis, sėdėjau ir galvojau...
"Tikiuosi, jie dainuoja ne apie tą, apie ką manau..."
Atmintyje išliko tai, kad mano ašaros pasipylė horizontaliai.
Jos išstūmė mane atbulą iš bažnyčios,
kaip filme Viskas iškart ir visur.
O, tai buvo pavojinga!
Dar nesu šito daręs su laidiniu mikrofonu.
Iš tiesų tai pajutau: "Jėzau, gelbėk mane."
Aš vėl su jumis.
Vėl su jumis. "Jei tu ten,
atleisk, šią istoriją pasakojau viso turo metu.
Prašau, atleisk man."
Pamenu, atsitrenkiau į galinę sieną
ir parkritau ant kelių, gulėjau ant grindų
tampomas konvulsijų ir raudojau.
Pro šalį ėjo kažkoks senis:
"Džeimsai, ar viskas gerai?
Ko verki, vyruti?"
"Jėzus negyvas!
- Jėzus mirė! - Neatskleisk siužeto!
Ką? "Neatskleisk siužeto"?
Nepatikėsit, kas nutiko toliau.
Nenoriu jums nieko atskleisti,
bet manau, kad buvo remtasi Matricos trilogija.
Manau, idėją jie pasiskolino iš Matricos trilogijos.
"Neatskleisk siužeto."
Būtų gerai, jei jis būtų pasakęs "neatskleisk siužeto".
Bet nepasakė. Pasakė štai ką:
"Nesirūpink, jis mirė už tave."
"Atsiprašau, kuo aš čia dėtas? Apie ką kalbat?
Kodėl jis mirė už mane? Kodėl Jėzus mirė už mane?"
"Dėl visų blogų dalykų,
kuriuos esi pagalvojęs, pasakęs ir padaręs.
Taip, todėl jie įvykdė jam viešą mirties bausmę.
Ar žinai, kas yra nukryžiavimas? Paaiškinsiu tau, Džeimsai.
Tau ketveri,
ir tu ne mano vaikas.
Paaiškinsiu tau smulkiai, Melo Gibsono stiliumi,
kaip atrodo nukryžiavimas.
Linksmų Velykų."
Jei žiūrit šį pasirodymą ir galvojat:
"Dauguma tų istorijų neypač įdomios.
Nesuprantu, kodėl tam suaugusiam vyrui
tos nereikšmingos istorijos siejasi su tokia didele kalte ir gėda",
turėkit galvoje, kad kai buvau ketverių
romėnai nužudė mano geriausią draugą.
Papasakosiu trumpą linksmą istoriją apie tą bažnyčią
čia esantiems krikščionims.
Būdamas septynerių toje bažnyčioje
surengiau pirmą tikrą pasirodymą,
pirmą pasirodymą tikrai publikai.
Nenuostabu, kad tai buvo komedija.
Aš ir mano tėtis.
Tėtis parašė scenarijų ir, nieko keisto,
paskyrė sau Dievo vaidmenį.
Tai vienintelis dalykas, kurį išgirdęs mano terapeutas
garsiai nusikvatojo.
Kai papasakojau jam apie tą šunų pasirodymą, jis nepasakė...
Noriu, kad būtų aišku: jis labai geras terapeutas.
Jis nepasakė:
"Džeimsai, nepamiršk,
kad kaskart, kai esi ant scenos prieš publiką,
ten esi ne tik tu.
Ten yra ir mažas taksiukas."
Jis to nepasakė, bet vis tiek
kiekvieną vakarą taip jaučiuosi.
Man atrodo, kad kaskart būdamas čia
saugau berniuką,
o čia tupi mažas taksiukas,
kuris nedaro visiškai nieko.
Todėl kai kritikuoju jus už tai, kad nesijuokiat,
iš tiesų sakau:
"Prašau, Stivenai Minney, pavizgink uodegėlę!
Prašau, Stivenai Minnie! Atrodom kvailai.
Atrodom kvailai, Stivenai Minney.
Stivenai Minnie, atrodom taip kvailai."
Tada po pasirodymų būna labiausiai gėda,
kiekvienais metais.
Kai tenka kritikuoti publiką, kad nepakankamai juokiasi.
Gėda ir pagalvoti, kiek kartų esu tai daręs.
Tiesiog gėda.
Blogiausias atvejis, kai supykau ant publikos už tai,
kad ji buvo per daug rami, buvo tada, kai mane pakvietė
paskaityti Roaldo Dahlo istoriją darželinukams.
Tai, kas nutiko, nutiko dėl keleto priežasčių.
2018 m. buvau pakviestas
vaikams paskaityti Stebuklinguosius Džordžo vaistus.
Ta knyga pakeitė mano gyvenimą.
Kai buvau mažas, mama pirmą kartą man paskaitė
Stebuklinguosius Džordžo vaistus.
Tai man tapo įvadu į komedijos žanrą.
Anksčiau nežinojau, kad pasaulis gali būti juokingas.
Juk visi prisimenat kažką, dėl ko pamėgot komediją.
Tai buvo ta knyga. Taip garsiai kvatojausi.
Nežinojau, kad toks jausmas egzistuoja.
Taigi, 2018 m. pakeliui į Roaldo Dahlo dienos renginį,
turėjau nerealistiškų lūkesčių:
"Šiandien turbūt pakeisiu tų vaikų gyvenimą",
nors kai pagalvoju, tai tas pats,
ką galvojo tas jogos instruktorius pakeliui į mano mokyklą.
Todėl nusipelniau visko, kas man čia nutiko.
Be to, tai buvo ypatinga diena, rugsėjo 18-oji,
oficiali Roaldo Dahlo diena, jei kam įdomu.
Žinau, daugelis jūsų tą žinot.
Tai progai buvo užsakyta Kardifo pilis.
Kiekviename pilies kambaryje
vis kitas žmogus
vaikams turėjo skaityti Roaldo Dahlo knygą.
Skamba puikiai, bet iš tiesų tai reiškė,
kad stovėjau bokštelyje skaitydamas Stebuklinguosius Džordžo vaistus
tvyrant spengiančiai tylai, ir visą laiką girdėjau,
kaip Floella Benjamin banketų salėje apačioje pasirodo daug sėkmingiau,
skaito Čarlį ir šokolado fabriką
aidint juokui ir plojimams.
Sėdžiu ant taburetės.
Ant grindų priešais mane sėdi gal 35 vaikai.
Jei atidžiai stebėjot pasirodymą,
nėra reikalo jums priminti, kodėl tai man kėlė nerimą.
Įdėjau daug širdies skaitydamas tą knygą.
"Tada Džordžas davė vaistų močiutei,
ir ji išaugo tokia didelė, kad pramušė lubas."
Jie visi tik...
Visą laiką elgėsi kaip taksiukai.
Girdėjau tik:
"Kas būna, kai prisiryji saldainių?"
iš apačios.
Atrodo, kantrybė man trūko tada,
kai turėjau pamėgdžioti -
ir nežinau, ar tai kaip nors susiję -
močiutę. Jei kartais pamiršot,
knygoje Stebuklingieji Džordžo vaistai ji buvo išgėrusi vaistų.
Išaugo tokia didelė, kad pramušė lubas.
Ir augo toliau. Pramušė stogą
ir jame įstrigo. Nenoriu pasirodyti kaip šiknius,
bet tai juokinga.
Žinau, kad ne visi buvo taip sugėdinti savo močiutės, kaip aš,
bet juokinga, kai tai nutinka senam žmogui.
Juokinga. Įstrigo stoge.
Norėtum, kad iš čia pašūkaučiau?
Ar norėčiau, kad iš ten pašūkautum? Štai ką pasakysiu.
Norėčiau, kad tai padarytų mandagiausias žmogus pasaulyje.
Norėčiau, kad iš ten pašūkautum.
- Kuo tu vardu? - Stiuartas.
Stiuartas. Sveikas, Stiuartai.
Labai maloni, graži, formali įžanga į šūkavimą.
Man labai patinka.
Pirmyn, Stiuartai. Šūkauk.
Man reikia laiko pagalvoti.
Taip, žinoma.
Taip, suprantu. Reikia laiko pagalvoti.
Tai...
tikrai harmoninga asmenybė.
Nematom jo, bet visi žinom, kaip jis atrodo.
"Džeimsai, ar norėtum, kad iš čia pašūkaučiau?"
Iškart juokinga.
Žinokit, labai sunku
sugalvoti juokingą pirmą sakinį.
Tai labai sunku.
Buvo juokinga, originalu.
Aiškiai parodė, kas jis toks.
O kai paklausiau, kuo jis vardu, jis atsakė: "Tiesiog Stiu.
Nebandysiu tuo pasinaudoti.
Tiesiog Stiuartas. Žinau, ką turiu paruošęs."
"Ką nori pašūkauti?"
"Gal galiu porą minučių pagalvoti?"
Objektyviai juokinga.
Ar norėtum, kad pašūkaučiau iš čia?
Ar norėčiau, kad pašūkautum iš ten?
Jau turi imitatorių.
Štai kaip puikiai pasirodei.
Ar nutuoki, kaip ilgai tai užtrunka?
Daugelis komikų dirba ilgiau kaip dešimtmetį,
kol pagaliau ima rastis imitatorių
ir pradedam įžvelgti savo daromą įtaką komedijos pasauliui.
O tu pasakei pirmąjį pokštą,
ir priekinėje eilėje jau atsirado pamėgdžiotojas.
"Džordžai!" Čia močiutė. Pirmyn.
Čia močiutė.
Skaitau vaikams.
Ir štai akimirka, kai man trūko kantrybė.
"Džordžai!
Bjaurus mažas kirmėliūkšti!
Šlykštus mažas berniūkšti!
Tuoj pat mane iš čia ištrauk!"
O iškart po to paklausiau:
"Jums išvis įdomu, ar ne?"
Darželinukams!
Štai koks nesaugus jaučiuosi.
Maniau, kad pirmadienio rytą atėję į darželį jie kalbėsis:
"Ką veikei Roaldo Dahlo dieną?"
"Buvau Džeimso Akasterio pasirodyme.
Nieko gero."
O štai blogiausia dalis.
Tai buvo pirmoji iš šešių vaikų grupių,
kurioms tą dieną turėjau skaityti.
Dėmesio, atskleisiu siužetą! Visus juos kritikavau.
Skaitydamas paskutinei grupei pasiekiau paskutinį skyrių
nieko nepakomentavęs.
Užversdamas knygą ir būdamas jau visai arti laisvės,
pažvelgiau į vieną konkretų vaiką, sėdintį pirmoje eilėje,
ir vidutiniu garsumu pasakiau:
"Vėl tyla. Nuostabu."
Dabar jis tai nešiosis visą likusį gyvenimą.
Tai su juo bus visada.
Jis užaugs, taps suaugusiuoju,
ateis į komiko pasirodymą. Komikas pasakys pokštą.
Jis nesulauks didelės reakcijos.
"O, ne. Tyla yra blogai.
"Kermitai!"
Vis sukamės ir sukamės ratu.
Niekas niekada iš to neišauga.
Niekas nepasimoko.
Tiesiog dalinamės savo skausmu.
Nes aš irgi turiu tai prisiminti,
kai būnu čia.
Prioritetas numeris vienas:
turiu saugoti berniuką. Aišku.
Bet būčiau neišmanėlis,
jei neprisiminčiau,
kad jumyse irgi slypi vaikai.
Jie visi ten tūno. Visi sėdi mums ant kelių.
Kai kurie iš jūsų juos saugo.
Kai kurie - ne.
Štai kodėl kiekvienas komiko pasirodymas, kurį esate matę,
emocine prasme buvo visiškas chaosas.
Kiekvieno pasirodymo metu esu kūdikis, vadovaujantis lopšeliui.
Aš Tomis Piklsas. Daugiau nieko.
Aš Tomis Piklsas, kuris bando nebūti Andželika,
per kiekvieną mano pasirodymą.
Nes kiekvienam vaikui, kuris verkė prie verpimo ratelio,
teko 35 vaikai, kurie turėjo sėdėti
ir žiūrėti, kaip jis verkia prie verpimo ratelio.
Manot, jų tai nepaveikė?
Jie užaugs, sėdės tarp žiūrovų, ir galvos:
"Kodėl man iškart taip neramu dėl to komiko?
Kodėl?
Tikiuosi, jam pavyks gerai suverpti vilną.
Tiksliau, pasakyti gerų pokštų. Kas čia dabar?
Aš rimtai tai pasakiau?"
Visos istorijos, kurias šįvakar jums papasakojau...
Esu daug kartų jas apgalvojęs,
ypač karantino metu.
Manau, tuo metu visi daug galvojom
apie savo pareigas ir santykį su darbu.
Nesakau, kad mūsų patirtys buvo tokios pačios.
Pinigų man netrūksta.
Manau, svarbu tai pripažinti.
Tai...
Ne, paklausykit. Man nusibodo garsenybės,
nors pats toks esu ir būsiu visą gyvenimą,
kurios apsimeta karantino žinovėmis. Pagrindiniai žmonės,
iš kurių girdėjom, ką reiškia sėdėti namie, buvo garsenybės.
O blogiausia būna tada, kai jos apsimeta,
kad išmoko svarbią pamoką,
kuri praverstų mums visiems:
"Nedaug kas taip sako,
bet man pandemija buvo naudinga.
Anksčiau buvau darboholikė.
Dirbau iki nugriuvimo. Rimtai.
Tada prasidėjo pandemija
ir privertė mane nuspausti stabdį.
Pirmą kartą gyvenime
atsitraukiau ir stebiu, kas vyksta.
Ir galvoju: "Nagi, nagi.
Ar tikrai noriu taip elgtis?
Ar tikrai noriu toliau dirbti šį darbą, su šiais žmonėmis?
Ar tokios noriu karjeros?"
Todėl visiems, kurie klauso, sakau:
"Nebūtina visą laiką dirbti.
Liaukitės savo dienotvarkę užpildę vien darbu.
Nuspauskit stabdį. Atsitraukit.
Ir suprasit,
kad ir jūs uždirbat pakankamai iš savo tinklalaidės apie maistą."
Pirmas, antras ir trečias karantinai buvo geriausias laikas mano gyvenime.
Tikiuosi, sulauksim dar vieno, ir jis truks amžinai.
Kiekvieną vakarą, pirmą kartą per dešimtmetį, buvau atsipalaidavęs,
nes neverčiau savo kūno užsiimti šita beprotybe.
Dienomis irgi jaučiausi geriau, rūpinausi savimi.
Pradėjau užsiimti joga. Kodėl to nedariau visą gyvenimą?
Mokykloje tokius dalykus nuo tavęs slepia.
Prašai, Blanketai, įtraukit tai į tvarkaraštį!
Be to, karantiną leidau su savo mergina,
mylimiausiu savo žmogumi. Todėl buvo lengva.
Puikiai vienas kitam tinkam.
Žinau, kai sakom, kad su partnere vienas kitam puikiai tinkam,
visada atsiranda prieštaraujančių. Suprantu.
Trumpa istorija apie tai, kaip puikiai vienas kitam tinkam.
Mane pažįstat. Pusę poros jau žinot.
Apie ją jums tereikia žinoti tai,
kad kartą ji nuėjo į kirpyklą nusidažyti plaukų,
ir norėdama būti tikra, kad jai parinks reikiamą spalvą,
nusinešė žirgo nuotrauką.
Štai su kuo turim reikalą. Aš įsimylėjęs iki ausų.
Ir buvo ne tik žirgo nuotrauka.
Paprašiau ją pamatyti, nes norėjau žinoti, ar jie parinko tinkamą spalvą.
Ji man ją parodė.
Tai buvo memas apie žirgą.
Memas apie žirgą. Žinot, kas tai yra?
Žirgo ilgais, dailiais karčiais nuotrauka.
Šalia buvo tekstas: "Galbūt ji gimė tvarte.
O gal tai Maybelline." Suprantat, tvarte?
Ten, kur gimsta žirgai.
Ji parodė ją profesionalei.
"Norėčiau atrodyti taip, lyg būčiau gimusi tvarte.
Labai ačiū, ponios."
Kai tai vyko, manęs ten nebuvo,
bet esu tikras, kad visi tai matę pagalvojo:
"Ji garantuotai draugauja su Džeimsu Akasteriu."
Kai baigėsi karantinas,
pastebėjau, kad mano nerimas ir stresas grįžo visu smarkumu.
Sėdėjau traukinyje iš Londono į Keteringą,
kai į mano vagoną sugužėjo gauja paauglių berniukų.
Būkim suaugę ir neapsimeskim,
kad tai nėra siaubinga.
Suprantat?
Jie iškart ėmė šėlti.
Vagone lakstė pirmyn-atgal,
stumdė vienas kitą ir trankėsi į mus.
Mėtė daiktus. Rėkė ir keikėsi
visu balsu.
Vienu metu jų vadas
pašoko vagono priekyje, iš kišenės išsitraukė
kokakolos buteliuką,
ir mūsų galvų aukštyje, net nenusitaikęs,
"Bum!" jį metė, va šitaip.
Jis atšoko nuo lango. Bum, bum!
Vos neišmušė suaugusiam vyrui akių.
O tas vyras, kuriam buvo apie 40...
Tiesiog apsimetė, kad nieko neįvyko.
Lygiai taip pat, kaip elgdavosi su chuliganais
mokyklos laikais.
Taip nutiko mums visiems.
Vos tiems vaikams ėmus šėlti
visi vėl tapom tokio amžiaus,
kai mus pirmą kartą kažkas ėmė užkabinėti.
Buvo vienas pasiturinčiai atrodantis vyras, apie 50-ies,
jis sėdėjo toliau vagone. Visi jo drabužiai buvo brangūs.
Vaikai jį apsupo. Ėmė vadinti jį Šūdžium,
nes jis turėjo šūdiną krepšį.
Ir tas suaugęs vyras, kuris tikrai turi nuosavą įmonę,
jiems atsakė:
"Taip, koks šūdinas krepšys! Ar ne, vaikinai?
Koks nevykėlis gali nešiotis tokį krepšį?"
Visi galvojom: "Turėk pagarbos sau, žmogau.
Tyčiojiesi iš savo paties krepšio kartu su vaikais.
Juk turi darbuotojų, kuriems moki."
Paskui visi tie vaikai išsiėmė mokyklonius vadovėlius
ir ėmė plėšyti lapus.
Suko juos į gniūžtes
ir vagone pradėjo tikrą sniego mūšį,
mes visi buvom tų gniūžčių kelyje.
Nepamirškit, tai buvo vadovėlių popierius.
Žvilgus. Aštriais kraštais.
Vienas vaikis pasidarė rimtą popieriaus gniūžtę,
jo draugas buvo kitame vagono gale,
jis metė tą gniūžtę iš visų jėgų, taikydamas į savo draugą,
ir pateikė į ten sėdėjusią moterį.
Tiesiai į veidą. Visi tai pajutom.
Kita moteris, kuri šios nepažinojo,
atsistojo ir išbarė visą gaują.
Nežinau, ar esate buvę viešajame transporte,
bet gauja, visada vyrų...
Jiems gali būti ir 13, ir 60 metų,
bet jie nusprendė gąsdinti visus kitus,
nes dar nesugeba susitvarkyti su savo pačių emocijomis.
Kaskart, kai taip nutinka,
visada baigiasi tuo,
kad kokia nors moteris, visiškai viena,
būna priversta stoti akistaton su visa gauja, o vyrai, kaip aš, sėdi ir mąsto:
"Kad tik suveiktų.
Net negaliu į ją pažvelgti, nes jie man trenks pirmajam.
Dieve, apsaugok tą moterį. Atleisk, kad nužudžiau Tavo sūnų.
Bet tai buvo seniai, turbūt jau man atleidai.
Nagi, apsaugok šią moterį."
"Turėtumėt gėdytis!"
Jai nespėjus daugiau nieko pasakyti, vadeiva ją nutraukė.
Jis ėmė ant jos rėkti, pasakė tokių dalykų,
kurių tikiuosi, kad jis, 13-metis,
dar visai nesupranta,
bet tai buvo siaubinga.
Ji nutilo ir atsisėdo.
Kiti vagono keleiviai dar labiau nuliūdo.
Kitoje stotelėje
vienas senukas atsistojo norėdamas išlipti.
Apie jį pasakysiu tik tiek, kad jis buvo nuplikęs,
be plaukų. To vyro galva buvo plika.
Jie jį visiškai sutaršė.
Visą kelią jam einant šaukė: "Iki, pliki!"
Neoriginalu ir jam jau milijoną kartų girdėta.
Jis išlipo į peroną.
Užuot nuėjęs jis atsisuko,
įpykęs pažvelgė atgal į vagoną,
į tuos vaikus, iš pykčio degančiomis akimis.
Tada pasigirdo durų užsidarymo signalas.
Joms užsidarant jis riktelėjo:
"Tėvai jūsų nemyli!"
Durys užsidarė ir traukinys pajudėjo.
"Tėvai jūsų nemyli!"
Jų tėvai mirę!
Kodėl viso turo metu niekas to nepasakė?
Puikus atsakas.
Smagu, kad yra šūkautojų, kurie išmano struktūrą.
Beje, du dalykai.
Labai gaila, kad pats nesugalvojau to pasakyti.
Šį pasirodymą esu rengęs nesuskaičiuojamą daugybę kartų,
ir man tai nė karto nešovė į galvą,
net nesukirbėjo.
O antra, džiaugiuosi, kad pats to nesugalvojau,
nes kitaip dabar pykčiau,
jei tai būtų kitas mano sakinys, o tu būtum jį pasakiusi.
Gal kuris iš jų buvo neseniai palaidojęs savo mamą.
"Gal kuris iš jų buvo neseniai palaidojęs savo mamą."
Taip, aišku. Tai puikus priedas prie pokšto.
Struktūrine prasme idealus.
Bet per juodas.
Ir tai, kaip jį pasakei,
nuskambėjo labai žiauriai.
"Gal vienas jų buvo neseniai palaidojęs savo mamą."
Visiems nugaros pašiurpo.
Kas čia dabar? Žinau, kad ir pats
panašiai kalbėjau. Būtent taip ir pasakiau pasirodymo pradžioje.
Prisiminei mintinai. Įspūdinga.
Bet Dieve mano.
Ji turbūt nusižudė!
Išklausysiu, sekundėlę.
Tas vaikinas gerokai peržengė ribą.
Taigi, puiku.
Visi manė, kad tavo komentaras buvo per žiaurus,
o tada žmonės išgirdo tai,
ką kažkas tiesiog sugalvojo.
Kas čia sušuko? Gali pamojuoti?
Sveikas. Kaip laikaisi? Kuo tu vardu?
Ričardas.
Kas tau yra, žmogau?
- Ką? - Kiek turi laiko?
Kiek turiu laiko? Žinai, ką?
Tiek, kiek noriu.
"Tėvai jūsų nemyli!"
Jie mirę!
Jie mirę? Taip, gerai. Pradėsim iš naujo.
Visi prisiminkit, ką jie sakė.
Taip, taip.
Iš struktūrinės pusės man patinka. Tai struktūriškas atsakas.
Smagu jį girdėti. Labai.
Mane erzina du dalykai.
Erzina mintis, kad pats to nesugalvojau.
Dievas žino, kiek kartų esu rengęs šį pasirodymą.
Ta frazė niekada nešovė į galvą.
O antra, džiaugiuosi, kad nešovė,
nes susinervinčiau išgirdęs,
jog pasakėt mano frazę anksčiau už mane.
Bet puiku.
"Jų tėvai buvo mirę."
Gal vienas iš jų buvo palaidojęs savo mamą!
O, čia juodas humoras. Per daug...
Suprantu, kad struktūriškai jis irgi tinka.
Jau sakiau tai anksčiau. Bet ta frazė gerokai per žiauri.
O tu pasakei balsu, kuris skambėjo taip:
"Gal jie neseniai buvo baigę laidoti savo tėvus."
Tai buvo žiauroka.
Bet vis tiek
smagu, kad pabandei. Puiku.
Nusižudė!
Oho!
Nežinau, ar visi išgirdot.
Tai buvo tikrai...
Jau gali nesijaudinti.
Tai buvo gerokai žiauriau.
Kas čia dabar? Kas tai pasakė? Pamojuokit.
Kas tai pasakė?
Kuo tu vardu?
Ričardas.
Kas tau yra, Ričardai?
Kas tau yra, žmogau?
Kiek turiu laiko? Pakankamai.
Pakankamai...
Ne tiek, kiek turėjau, kai tai pasakei pirmą kartą,
bet nemažai.
Jie toliau iš visų tyčiojosi, tie vaikai.
Dabar atėjo mano eilė.
Sėdėjau galinėje eilėje ir meldžiau Dievo,
kad tie vaikai būtų Would I Lie to You? gerbėjai.
Jie mane apsupo.
Vadas atsisėdo eilėje priešais. Nugara į mane.
Draugas atsisėdo prieš jį. Jie ėmė spardyti vienas kitam kojas.
Į mane nekreipė dėmesio.
Trys iš jų stovėjo už manęs, atsirėmę į galinę sieną.
Atmintyje išliko vaizdas, kad jie buvo įsikandę dantų krapštukus.
Žinau, kad taip nebuvo.
Žinau, kad pats tai išgalvojau, bet toks buvo jausmas.
Bet į mane jie nekreipė dėmesio.
Paskutiniai du stovėjo štai čia.
Vienas buvo atsirėmęs į bagažą.
Dairėsi po vagoną, į mane nekreipė dėmesio.
Bet vienas pribėgo prie sėdynių
visą laiką spoksodamas į mane
ir kreipdamas visą savo dėmesį.
Sėdėjau ir žiūrėjau pro langą.
Apsimečiau, kad nepastebiu, jog visa tai vyksta.
Lyg taip šiais laikais nuolat važinėčiau traukiniu.
Nesėdėjau naršydamas telefono, kaip normalus žmogus.
Žiūrėjau pro langą kaip Enidos Blaiton veikėjas.
Kokia puiki diena prie geležinkelio!
Ar ten Cecilis?
Cecilis Armitažas, tas padauža.
Ei, Cecili! Važiuojam į miestą.
Tas vaikis.
"Ei!" Pažvelgiau į jį.
"Ko žiopsai?"
Įspūdinga.
Turėjau reikalą su geriausiu iš jų.
Esmė ta, kad žinau džiunglių įstatymus.
Jei kas sušunka "ei!", turi atkreipti į jį dėmesį.
Bet jei į jį pažvelgi, prašaisi bėdos.
Būčiau galėjęs išsisukti tik tuo atveju,
jei tam vaikui sušukus "ei!" būčiau paklausęs:
"Taip? Kuo galiu padėti, jaunuoli?"
"Atrodo, lis. Tikiuosi, pasiėmei kaliošus."
"Ar čia Montgomeris?
Montgomeris Sent Stivensas, netikėlis!
Sveikas, Montgomeri!
Linksmų Kalėdų tau ir tavo šeimai."
"Ei!
Ko žiopsai?"
Sušukai "ei", todėl atsisukau.
Taip jam atsakiau.
Vėl buvau mažas berniukas prie verpimo ratelio.
Sušukai "ei", todėl atsisukau.
"Tyčiojiesi iš manęs?"
Man tada buvo 36-eri.
Man moksliškai neįmanoma
tyčiotis iš 13-mečio.
Bet jam to nesakiau.
Nežinojau, ką tam vaikiui atsakyti.
Mačiau kitus bandant susitvarkyti su tais paaugliais įvairiais būdais.
Nė vienas nepadėjo.
Turbūt nebūčiau pasakęs to, ką pasakiau,
jokiu kitu savo gyvenimo metu.
Bet buvau ką tik paleistas iš karantino. Smegenys dar veikė kaip karantine.
Mąsčiau kaip karantino metu.
Jo metu daug kalbėjau apie tai,
kaip norėčiau elgtis konfrontacijos metu,
ypač kalbant apie šūkautojus pasirodymų metu.
Daug apie tai kalbėjau su terapeutu per Zoom,
galėjau tą sau leisti kada panorėjęs.
Todėl pamaniau: atsakysiu tam vaikui kaip suaugęs žmogus.
Atsakysiu nuoširdžiai.
"Tyčiojiesi iš manęs?"
Kodėl bandai mane gąsdinti?
"O tu ką, išsigandai?"
Taip, išsigandau.
Tu mane gąsdini.
Kai pasakiau "tu mane gąsdini",
jis visiškai pasikeitė.
Pasipūtimas staiga išnyko.
Jis vėl tapo tik 13-mečiu paaugliu.
Veide atsispindėjo klausimas: "Kuo aš tapau?"
Lyg jis bandytų suvokti viską, kas čia įvyko.
Jis ėmė panikuoti ir žvilgčioti į vadą, sėdintį priešais mane.
Dabar atrodė kaip McDonald's darbuotojas, ieškantis vadovo.
"Taisyklėse apie tai nerašė.
Reikia tavo pagalbos. Jis sako, kad jį gąsdinu."
Vadas pašoko.
Ėmė spoksoti į mane per savo sėdynės atlošą.
"Ko čia išsigandai?"
Na...
Jis sušuko "ei".
Todėl atsisukau, o jis paklausė:
"Ko žiopsai?"
Žinau, kad jums skamba kvailai, bet man to buvo per daug.
Net ramiomis akimirkomis jaučiu nerimą.
Jei nepažįstamas žmogus tiesiogiai mane užsipuola,
aš suakmenėju.
Jūs mėtėt daiktus žmonėms į veidus,
rėkavot ir gąsdinot visą vagoną.
O dabar mane apsupot.
Tokioje situacijoje gali kovoti, bėgti arba suakmenėti.
Aš visada suakmenėju. Gerai save pažįstu.
Todėl dabar labai baisu. Man tikrai baisu.
Jis pažvelgė į mane ir tarė:
"Gerai, duokit jam erdvės. Jam baisu.
Pasitraukit nuo jo. Duokit jam erdvės.
Kam gąsdinat žmones?
Per pastaruosius dvejus metus ši šalis ir taip daug patyrė.
O jūs gąsdinat žmones traukinyje.
Taip, galit savimi didžiuotis.
Išsitraukit tuos prakeiktus krapštukus iš burnos!"
Kai pirmą kartą pasakiau tam vaikiui, kad man baisu,
visi kiti traukinyje buvę suaugusieji
pažvelgė į mane lyg sakydami:
"Turbūt jis mirs pirmasis."
Kai jie mane paliko ramybėje, visi pagalvojo:
"Ir aš galėjau taip atsakyti.
Visą laiką bijojau. Juokaujat?
Metėt kokakolos buteliuką man į akis! Taip negalima!"
Likusią kelionės dalį jie prie nieko nebelindo.
Spaudė telefonus, kalbėjosi tarpusavyje.
Atvykus į Velingborą jie išlipo.
Eidami link durų visi turėjo praeiti pro mane.
Nenoriu girtis, bet keturi iš septynių atsisveikino sumušdami kumščiu,
visai neblogai. Labai gerai.
Ne taip šaunu, kai dar pasako:
"Atleisk, kad išgąsdinom", bet man bus gerai.
Tu buvai pats baisiausias, mažasis vyruti.
Saugiai grįžk namo.
Noriu žiūrovus patikinti, kad ši istorija,
labiau nei bet kuri kita iš papasakotų, yra 100 % tikra,
nes suprantu, jog ji skamba neįtikėtinai.
Žinau, kad ji per daug panaši į metaforą, apibūdinančią tai,
kaip dabar reaguoju į šūkautojus.
Nesakau, kad jie visi paliko mane ramybėje.
Tai vienintelis dalykas, į kurį mano terapeutas sureagavo taip:
"Apie ką dar melavai per visus tuos metus? Kas čia dabar?
Jie nepaliko tavęs ramybėje." Bet taip tikrai buvo.
Visa ši istorija
yra 100 % tikra. Visa tai nutiko.
Kai tas vyras sušuko: "Tėvai jūsų nemyli!",
tai mačiau kitame traukinyje
ir įtraukiau į šitą istoriją.
Bet visa tai tikrai nutiko. Visa tai mačiau.
Kad galėtume išeiti vieni kitais pasitikėdami,
pasakysiu, kad vieną dalį pasirodymo išgalvojau.
Dabar prisipažinsiu,
ir galėsim išsiskirstyti žinodami tiesą.
Vienintelė netikra pasirodymo dalis
buvo ta, kai pasakiau, jog Stivenas Minney buvo skautų būrio vadas.
Tai netiesa. Jis nebuvo mano jaunųjų skautų būrio vadas.
Jis buvo mano patyrusių skautų būrio vadas. Buvau 15-os.
Tada nenorėjau jums to prisipažinti,
bet tai tiesa.
Ir jis nesivadino Šerchanu. Jį vadino Stivu,
bet aš vis tiek nesuvedžiau galų.
Bet ačiū, dėkoju ir šūkavimą.
Kai prieš dvejus metus pradėjau rengti šį pasirodymą,
nežinojau, koks bus šio eksperimento rezultatas.
Nusprendžiau, kad leisiu publikai
daryti, ką tik nori, ir tai mane privers
taisyti savo, kaip komiko, trūkumus,
bet nežinojau, kas nutiks,
jei jums pasakysiu, kad galit daryti ką panorėję.
Supratau tai,
kad ir taip darėt, ką norėjot.
Šįvakar nė vienas nesielgėt kitaip,
nei stebėdami mano pasirodymą su įprastomis taisyklėmis.
Štai ką supratau.
Jei trukdėt, ir taip būtumėt trukdę.
Jei ne, būtumėt netrukdę.
Turėjau visų tipų pasirodymų, kokių būna turo metu,
nuo beveik visiškos tylos
visas dvi valandas
iki garsaus kvatojimo, nuolatinio trukdymo,
situacijų, kai vienas žmogus trukdo, o visa salė jį bara,
ir pasirodymų, kurie būna beveik smurtiniai, ir tenka...
Bet taip būna kiekvieno turo metu.
Nenoriu jūsų pakeisti.
Bandau pakeisti savo reakciją į jus.
O ji anksčiau būdavo prasta,
ir bet kokią situaciją tik dar labiau pablogindavau.
Todėl jei šįvakar pasirodymas nepatiko,
guoskitės bent tuo,
kad anksčiau būdavo dar blogiau.
Daug blogiau.
Stengiuosi rūpintis savimi tiek scenoje, tiek už jos ribų.
Ten ir atliekama daugiausia darbo.
Stengiuosi daugiau ilsėtis.
Spaudžiu stabdį. Atsitraukiu.
Su savo mergina išvykau atostogų. Išvykom savaitei
į Disney World Floridoje.
Aišku, vežiausi ir berniuką.
Manot, liepsiu jam stovėti ant scenos prieš jus,
bet nesivešiu į Disneilendą? Baikit, aš ne koks pabaisa.
Visi, kam sakėm, kad savaitei važiuosim į Disneilendą,
nustebdavo:
"Ką? Be vaikų?"
"Ne, vaikus pasiimsim."
Aš pasiėmiau berniuką, ji pasiėmė mergaitę,
ir jiems buvo labai smagu. Visą savaitę berniukas ir mergaitė
lakstė po Disneilendą ir džiaugėsi.
Nes man... Neketinu baigti pasirodymo
aiškindamas jums, kas yra geri santykiai.
Mes visi skirtingi. Visiems reikia skirtingų dalykų.
Bet man geri santykiai yra tada,
kai abu sutariam ne tik čia ir dabar,
bet tuo pat metu
puikiai sutaria
ir visos mūsų praeities versijos.
Būnant kartu nereikia saugoti savo jaunesnės versijos,
nes ji jai patinka. Ji jai patinka,
ir ji taip pat nori ją apsaugoti.
Ir žinau,
kad šita dalis nejuokinga. Žinau, visai nejuokinga.
Bet taip jau būna, kai komediją kuri iš meilės.
Ji nejuokinga. Tai prasčiausia pasirodymo dalis.
Ačiū visiems, kad atėjot.
Jūs nuostabūs, man buvo labai smagu.
Pasimatysim kitą kartą. Ačiū. Labanakt!
Subtitrus vertė: Mindaugas Kiaupas TransPerfect Media