God kveld, folket i Northampton-publikumet,
og velkommen til James Acaster, Avbrytelser er velkomne.
Før vi begynner tar vi husreglene.
James Acaster kan ikke bli irritert om publikum avbryter,
snakker, ser på mobilen
eller er stillere enn han liker.
James Acaster kan ikke ta noen som ikke har avbrutt ham,
spesielt folk som skal på do,
går ut for å trekke luft, skal i baren, skal hjem eller kommer for sent.
James Acaster må ikke svare
hvis han ikke vil, men kan kun kaste folk ut
om de er voldelige eller har hatefulle ytringer.
Selv om han har brukt karrieren
på å kontrollere hver eneste detalj,
i hvert eneste show,
må James Acaster akseptere alt som skjer.
EN HBO KOMEDIESPESIAL
LIVE FRA DERNGATE TEATER
Ja, vis hvordan det skal gjøres!
Det er sånn vi gjør det!
Tusen takk Northampton.
Det var utrolig.
James Acaster her, som rapporterer fra den beste kvelden i sitt liv.
Det profesjonelle livet, da.
Først og fremst, så dere får konteksten,
skal jeg fortelle om den verste jobben i min karriere.
Det var tidlige tider. Jeg var nybegynner.
Før jeg kom til mikrofonen,
ropte en full dame meg.
Hun ropte: "Hei, vet din mor at du er oppe så sent?
Hei, kompis! Vet din mor at du er oppe?
Jeg sa kompis. Kompis!
Hei kompis!
Vet din mor at du er oppe så sent?"
Uansett, en gang, for å få en tilroper til å holde kjeft,
påstod jeg at moren min var død.
Jeg så på damen og sa:
"Ja, moren min er faktisk død."
Og så fulgte jeg det opp, kanskje unødvendig,
med: "Veldig nylig også."
Så hun ikke skulle avbryte meg.
Jeg ville sikre at uansett hva jeg sa,
ville hun være stille mens jeg var på scenen.
Som hun forresten var,
sammen med resten av publikum,
som syns synd
på guttungen på scenen som prøvde seg på stand-up
til tross for nylig å ha begravd sin mor.
Aner ikke hvorfor jeg gjorde det.
Jeg tenkte: "det var sprøtt.
Hva tenkte du? Hvorfor gjorde du det?"
Først senere fant jeg det ut.
Ja, jeg tenkte meg det.
Noen ganger er det mer betryggende
å ta tyren ved hornene.
Det var ikke min feil.
Jeg ble avbrutt av mikrofonen.
Avbrytere er velkomne, tek-teamet også.
De kan også tulle med meg.
De lurte meg virkelig.
Faktisk... Det må jeg si,
bravo til dere gjennom det,
for vi hørte det alle sammen.
Fra øyeblikket jeg begynte å snakke,
sa alle: "Mikrofonen er ødelagt.
Mikrofonen virker ikke. Han filmer."
Og alle sammen fokuserte helt på det jeg sa
og tenkte: "Vi er her for deg.
Hver gang vi tror vi skal le, så skal vi le,
selv om dette er ubehagelig for ørene."
Bete jobben jeg har hatt, var i fjor,
i baksetet på en taxi i London.
På vei hjem en kveld, snur taxisjåføren seg til meg:
Jeg har kjørt taxi i mange år,
nå flytter jeg til Norfolk.
Jeg vil bo nær datteren min."
Jeg sa: "Det er fint, men er du klar over
at om du vil kjøre taxi i Norfolk
må du ta flere vanskelige prøver.
Du må huske alle veiene i Norfolk.
Alle gatenavn og veinavn,
må du ha klart inni her."
"Er det sant?"
"Jada.
Det kalles...
The Norwich."
Ikke bry deg om du ikke forstod vitsen, få gjør det.
Det er ikke en god vits.
Gjør det hele veien...
Jeg tar den hver gang. Slår sjelden an.
Er blant de dårligste
hver eneste kveld.
Men ingen vits har slått så godt an
som den vitsen til den taxisjåføren.
Skreddersydd til fyren.
Han lo så mye at det var farlig.
Han tenkte på den hele veien,
lo og sa "The Norwich" høyt.
Ville fortelle den til alle på stasjonen, og sa at jeg var morsom.
Det skjedde i fjor,
men det var første gang
jeg sa til meg selv
at jeg kan bli stand-up-komiker.
Jeg må fortelle samtidig om beste og nest beste show jeg har sett.
David Byrne fremførte American Utopia live på Broadway.
Utrolig musikk selvsagt, koreografi.
Holdt en tale om hvor viktig det er å stemme.
Så gikk sceneteppet ned
og lyset kom på i Broadway-teateret.
Jeg satt på andre rad og et par foran meg reiste seg.
Middelaldrende hipstere, vil jeg si, hvite.
De snudde seg og betraktet hele publikum.
Ingen andre hadde reist seg enda.
De så på hverandre og gjorde et...
"Stem, stem, stem."
Ikke én eneste sluttet seg til dem,
og det er den beste opptredenen jeg har sett.
David Byrne: nummer to.
De teite idiotene: nummer én.
Jeg satt på første rad, på andre for David Byrne.
Kom igjen, Kermit!
"Kom igjen, Kermit?" Å, jøss.
Hvorfor går jeg med dette?
Der tok du meg virkelig.
Jeg kan ikke tro det.
Jeg trodde jeg var kul.
Men du har rett, jeg ligner frosken Kermit.
Du traff bra der.
Jeg er ferdig.
Vet dere hvordan det føles å være ferdig?
Med kameramannen rett foran seg?
Fyren står så nært scenen han kan
under tidenes verste øyeblikk.
Jeg ble akkurat kalt Kermit.
Vet dere hvem Kermit er?
Han er grønn.
En grønn frosk.
Jeg har på grønt.
Og han fanger smerten i øynene mine.
Det går bedre enn da damen ropte:
"Vet moren din at du er oppe så sent?"
Har enda ikke latt som om foreldrene mine er døde.
Det er målestokken for meg.
Lot jeg som noen var død? Nei? Da var det en suksess.
Vet ikke hvorfor jeg sa det
den kvelden. Det var jo sprøtt.
Jeg innså hvorfor først i de senere årene.
Vi har alle reflektert veldig over oss selv i det siste.
Covid lærte oss mye om oss selv.
Og det jeg lærte om meg var...
Og ikke la dette gå til hodet eller ødelegge showet.
Det jeg lærte om meg selv,
var at jeg ikke liker å gjøre stand-up.
Det er ikke rart, forresten.
Det er ikke rart å ikke like dette.
Vet dere grunnen
til at ingen av dere gjør stand-up?
Samme her.
Jeg er enig. Dere har rett.
Det tok meg bare 16 år å finne det ut.
For 16 år siden hadde jeg mitt første show
i et rom over en pub.
Jeg skulle opp på scenen da bartenderen smøg seg bort til meg.
"Her er noe å tenke på
før ditt første show.
Opprømthet og nervøsitet
er den samme følelsen kjemisk i kroppen.
Det avhenger av om du er en positiv eller negativ person,
hvordan du velger å tolke følelsen."
Ved å se rundt i rommet,
forstår dere at det er en løgn.
Det gjorde ikke jeg.
"Takk vise bartender, det var nyttig."
Og i de siste 16 årene
har jeg stått ved scenen på kveldene og sagt:
"Jeg er opprømt.
Jeg gjør det jeg elsker!"
Folk har ofte sagt til meg at jeg er modig som gjør stand-up.
"Jeg hadde ikke klart det. Du er så modig."
Jeg kaster komplimentet tilbake i fleisen på dem.
"Jeg er ikke modig. Hva snakker du om?
Jeg er for opprømt til å være modig."
Siden jeg nå forstår hvor redd jeg er hver kveld,
vil jeg bare si at jeg er faen så modig.
Bryr meg ikke om det høres arrogant ut.
Jeg er modig som gjør dette.
Ikke som en brannmann eller soldat, altså.
Men en livredder? Ja.
Jeg er like modig som en livredder.
En livredder ved svømmebasseng, ikke en strand.
Ikke en strand.
I 2019 hadde jeg den lengste turneen i karrieren.
Store rom med navnet mitt på
for første gang.
På veien 90 % av året.
Det var drømmen, da jeg startet på et rom over en pub.
Men fire av fem kvelder går jeg ut på scenen
og gjør rutinen, med mitt nøye nedskrevne innhold.
Og før jeg kommer til første poeng,
vil en eller annen oppi der som jeg ikke kan se
avbryte med å si noe sånn som:
"Du sa jeg ikke turte. Jeg sa jeg skulle".
Og hver gang det skjedde,
tok jeg for meg personen framfor publikum.
Jeg svarte med noe vittig, som: "Hold kjeft".
Eller "Aldri kom og se meg igjen". Det er morsomt.
Og klassikeren: "Dra til helvete".
Det er en fin respons om du er en drøy komiker,
om du er som Frankie Boyle og det passer deg.
Men du entrer scenen med: "Jeg spiser aprikos.
Svelg dritt, din jævla fitte! Jeg håper du dør!"
Det er litt av et toneskifte. Ingen liker det.
Det er vanskelig å gli over til planer om honningproduksjon,
når du har sagt sånt.
Jeg kjeftet om de bråkte. Jeg kjeftet om de var for stille også.
Ingenting var bra nok for meg.
Så jeg en som muligens kjedet seg,
som for øvrig var min feil,
ødela jeg dem.
Resten av publikum kunne le,
alle sammen. Men så jeg én person som så sånn på meg...
Som for øvrig er sånn jeg ser på ting.
Sånn ser jeg på den morsomste komikeren.
Nish er god.
Jeg tror jeg som publikum bare har ledd høyt to ganger,
begge ganger på kino, så det var ikke engang live.
Jeg lo da Jack Black sparket hunden av broen,
og jeg lo da Mini-Me jokket på laseren.
Det er de to gangene da denne sofistikerte fyren
har ledd sammen med andre,
og jeg plager dere hver kveld.
Jeg er ikke alene. De fleste komikere takler ikke så godt
når du ikke ler av dem.
Vi skylder vi på deg.
Vi blir offensive.
Sier noe sånn som:
"Beklager folkens. Gikk jeg over streken?
Er mine radikale tanker for mye
for de skrøpelige hjernene deres?"
De vil aldri si: "Beklager folkens,
var det dårlig skrevet og fremført?"
Jeg så nylig en komiker som sa: "Jeg beklager folkens.
Blir vi fornærmet alt nå, eller?
Vel, la meg fortelle dere noe om komedie.
Komedie kommer alltid fra kjærlighet, ok?
Det kommer aldri fra hat."
Jeg satt bakerst og tenkte:
"Jeg er ikke så sikker på det".
Jeg skal i alle fall hjem
og skrive stoff om dette.
Det kommer ikke fra kjærlighet, det skal dere vite.
Hater slike komikere. Ønsker dem død.
Jeg håper de og hele fanskaren dør snart.
Det håper jeg.
Jeg håper det skjer.
Håper de faller ned i en kum, alle sammen etter hverandre.
Jeg håper de går ut og tar en conga, feirer ytringsfriheten
og faller ned i en kum i trappetroll-stil.
Håper det skjer.
Og de klager hele veien ned på at de må tie
før de skvises i dominoeffekt.
Håper det skjer. Jeg syns det er morsomt.
Det er komisk.
Jeg står her og skjeller ut komikere,
som om det ikke finnes dårlig publikum.
Selvsagt gjør det det. Jeg har selv vært i publikum som var dårlig.
Det verste jeg har sett,
jeg var 13 år gammel.
Samling på skolen.
Det var mer en mislykket bestilling.
Av en ukjent grunn,
fikk de en yogainstruktør til å snakke
om fordelene ved å praktisere yoga jevnlig.
Vet ikke om dere har vært 13.
Du er den smidigste på hele planeten.
Det er kun vagt religiøse personer du respekterer mindre enn å strekke.
Vi rev denne idioten i fillebiter.
I det han gikk på scenen, så vi
at han var fysisk sterk, men mentalt svak.
Det tåpeligste jeg noensinne har hørt noen si til publikum,
er denne yogainstruktøren si: "Vær så snill,
hvis dere ikke slutter å rope, kan jeg ikke si hemmelighetene".
Smiler fremdeles av det.
Så trist.
"Jeg kan ikke si dere hemmelighetene mine".
Dette er ikke hemmeligheter, gamle mann!
Det er ikke hemmeligheter. Du er en hvit mann fra Kettering.
Alt du vet om yoga er offentlig, Derek.
Det var litt dumt, da.
Jeg likte når folk utenfra kom på skolen.
Det var favorittdagene.
Da jeg var fem, kom bestemor på besøk til klassen min
for å snakke om spinnerokken.
Det er ikke normalt der jeg kommer fra heller.
Jeg har ikke svar på spørsmålene deres.
Jeg vet ikke hvorfor.
Jeg var bare fem.
Alt skjedde for første gang.
Senere forstod jeg hvor rart det var,
men da var hun død.
Jeg kunne ikke spørre henne.
Så jeg spurte foreldrene mine: "Vi visste ikke at det skjedde".
Hun tok det med i graven. Har respekt for damen.
Tok med den svære rokken hjemmefra.
Satt den fremfor oss. Der satt 35 femåringer på gulvet
fremfor henne. Hun satt på en stol.
Jeg husker ikke hva hun sa.
Noe i denne duren:
"Faen så jeg elsker dette."
Jeg husker avslutningen.
På slutten sa hun:
"Hvem vil komme opp hit og prøve rokken?"
Med en gang hun sa det, var det eneste jeg ville
resten av livet mitt
å spinne ull framfor publikum.
Den brant dypt i hjertet, den lysten.
Hånden i været.
Sånne historier.
Jeg trenger ikke si mer, dere vet hvordan det slutter.
Dere vet hva som skjedde.
Dere vet hun ikke valgte meg.
Hun valgte tre andre, og jeg var elegant
og gråt så høyt at ingen kunne ignorere det.
Jeg gikk berserk.
Tårene trillet!
Hun fikk panikk:
"Okay, jeg tror vi har tid til en til.
Kom hit James.
Selv om jeg ser deg på søndager og du aldri har vist interesse for rokk.
Jeg tråkker over klassekameratene.
Fremdeles på full guffe, og tårene renner over dem.
Kroppen var ustø av følelser.
Jeg kunne ikke tråkke på pedalen med verdighet, som de andre hadde gjort.
Bestemor styrte pedalen i stedet.
Hun satte meg på kneet sitt.
Jeg flagret rundt.
En hånd holdt ullen.
Og hylgråt fremfor alle klassekameratene mine.
Altfor lenge.
Hun måtte da ikke spinne så mye ull.
Vi skal ikke selge det. Ro deg ned, besta.
Og det er viktig å notere seg
at det var min første opptreden fremfor publikum.
Da terapeuten min hørte historien,
sa han:
"Akkurat. Ja.
Det er grunnen, James. Det er grunnen til alt.
Det er grunnen til absolutt alt ved deg.
Den er viktig,
den historien du fortalte. Du må ha den i bakhodet.
Du må huske at hver gang du er på scenen
fremfor publikum, er det ikke bare du som er der.
Den lille gutten er der også.
Og du må beskytte gutten".
Jeg vil si det er
vanskeligere enn det jeg allerede drev med.
Stand-up er ganske vanskelig. Nå må jeg beskytte en gutt også.
Ikke rart jeg alltid var på defensiven.
Noen avbrøt meg...
"Han er bare en gutt! La ham være!
Stå bak meg, gutt. Jeg beskytter deg".
Jeg må beskytte den gutten.
Gjennom hans historie, også.
Jeg må beskytte femåringen ved rokken, ja,
men jeg må også beskytte seksåringen
som ser i speilet til foreldrene
og øver på prins Charles-imitasjon.
Den gutten trenger mye beskyttelse.
Det flaueste i livet,
og jeg var den eneste som var der.
Det var fælt.
Satt på sengen, lukket døren og så i speilet.
Jeg meldte meg på talentshow på skolen
og sa jeg kunne imitere når jeg ikke kunne imitere.
Jeg var seks, og en løgner. Hvem bryr seg?
Jeg visste ikke at det var ingen seksåringer som kunne imitere bra.
Jeg vet ikke. Ingen av dere...
Ingen av dere kjenner en seksåring som er god på det.
Ingen kjenner en seksåring: "Har du møtt Johns gutt?
Han kan imitere McConaughey.
Hør på denne gutten."
All right, all right, all right.
Ja, gutten er flink!
De liker deg i Northampton!
Du har ikke fått applaus hele turneen.
Vil du ta en McConaughey til for dem?
Okay, flott!
Du er dødsgod.
Vil du ta en til før du går?
Ta True Detective. Ta McConaughey fra True Detective.
Tiden er en flat sirkel.
Litt mørkt fra et barn.
Godt gjort.
Den var visst for mørk for dem.
Wall Street-greiene var bra,
men den der var litt mye.
Tiden er en flat sirkel.
James!
Hei, Jilly.
Hvordan går det?
Tar du mikrofonen?
Okay, jeg tar mikrofonen
og vi bytter klippet nå.
Hvilken andre McConaughey-filmer er der?
Jeg skal ta Dallas Buyers Club.
Jeg tar Oscar-takketalen hans,
den husker jeg siden han vant en Oscar.
Og denne takketalen tenker jeg på hele tiden.
Da jeg var barn,
spurte en mann meg hvem som var helten min.
"Hvem er helten din?"
Og jeg sa: "Meg selv om ti års tid".
Ti år senere, traff jeg mannen igjen,
og han sa:
"Er du helten din nå?"
Og jeg sa:
"Ikke faen."
Han sa: "Hvem er helten din nå da?"
Og jeg tenkte meg om.
Og jeg sa: "Meg selv om en ti års tid".
Jeg vil alltid være min egen helt om ti års tid.
Og takk for prisen.
Tusen takk.
Hallo. Nå er vi i gang.
Jeg er seks år gammel og her er ordrett det jeg sa den dagen.
Jeg husker det.
Brent inn fordi det var så flaut.
"Hallo, mitt navn er prins Charles."
Det har tatt tid, men jeg legger inn en pause her.
Vi er halvvegs gjennom imitasjonen. Og jeg legger inn pausen
fordi det er umulig
at noen klarer å gjette hvor dette ender.
"Hallo, mitt navn er prins Charles.
Det var katten."
Og så lenge varte min imitasjonskarriere.
Dere har rett i
at jeg morgenen etter
marsjerte inn på skolen
og sa det kjente slagordet:
"Mrs. Weaver, jeg vil trekke meg fra skolens talentshow."
"Hvorfor? Fordi jeg ikke er talentfull.
Fordi jeg ikke har noe talent."
Det var det jeg tok med meg. Uten å ha stått på scenen engang.
"Har ikke talent."
Om dere har sett meg før,
som noen av dere har, statistisk sett,
vil dere ha sett en bra opptreden
før jeg plutselig sier, uten at dere forstår hvorfor,
at det går dårlig.
"Denne opptredenen er skikkelig dårlig."
Bare vit at det ikke har med dere å gjøre.
Alt jeg ser når jeg ser på publikum,
er mitt seks år gamle ansikt som ser på meg fra speilet:
"Det høres ikke ut som prins Charles.
Hvorfor er det en katt med?"
De er kjent som en hundefamilie.
De liker corgier!
Det kunne vært verre!
Kunne det vært verre?
Prins Andrew på 90-tallet!
Hæ? "Kunne vært prins Andrew på 90-tallet."
Applaus for en pedofil.
Ville du...
Hva heter du, du som avbrøt meg?
- Danny. - Danny, ja.
Oppdiktet navn. Danny?
Kan du imitere prins Andrew på 90-tallet vær så snill?
- Det er uklokt. - Er det uklokt?
Det var det han burde sagt på 90-tallet.
Det ville vært bra.
Det ville spart oss for mye trøbbel.
Jeg må beskytte åtteåringen
som, apropos ingenting,
meldte familiehunden på hundeutstilling.
Jeg visste ikke at jeg skulle gjøre det da jeg våknet den dagen.
Hele familien gikk tur i skogen,
og vi kom til et jorde.
En amatørhundeutstilling hadde plutselig dukket opp.
Folk satt på piknik-tepper og så på.
Så snart jeg satt meg ned i gresset,
var det eneste jeg ville gjøre resten av livet,
å være med i og vinne hundeutstillinger.
Det var alt hjertet ville.
Jeg hadde med meg en hund,
men hun var ikke det jeg kaller
"konkurranseklar".
En mini-pølsehund,
absolutt spjælingen i kullet også.
Da vi hentet henne hos en dame,
var der mange sunne mini-pølsehunder,
og så denne som var mindre enn resten, med buet ryggrad,
en hale som stod rett opp som på en radiobil,
og ører som stod ut som et sykkelstyre.
Hele familien var enig om at vi måtte ta henne,
ellers ville vi bekymre oss for henne resten av livet.
Min far sa lenge nei til å få hund,
men vi slet ham ut.
Han sa: "Okay, greit. Dere får hund på en betingelse."
Jeg var eldst av tre små barn.
Vi trodde betingelsen var å lære å ta ansvar eller noe sånt.
Å vaske etter den, mate den.
I stedet sier denne 40-år gamle mannen:
Okay, dere får hund på en betingelse.
At jeg får bestemme navnet."
Du vet når du forstår at foreldrene også er unger?
Ville gi navn til vofsen.
Han navnga som et barn. Han kalte mini-pølsehunden
Mini.
Det er søtt,
men jeg tror ikke han trengte å ta styringen.
Vi var småskolebarn.
Våre forslag var Mini, Pølse og Hund.
Du trenger ikke å blande deg, David.
Hold deg rolig.
Han så at vi ikke ble imponert. Han sa:
"Det staves ikke slik dere tror."
Hvordan staves det da, tøffen?
"M, I, N, N, E, Y."
Min mor spurte hvorfor det skulle staves sånn.
På den tiden var han ungdomsskolelærer.
Han sa: "For ti år siden, underviste jeg en gutt
og han het Steven Minney,
og slik ble navnet stavet."
Jeg husker jeg var både forvirret og sint.
Jeg tenkte ikke så mørke tanker som noen her gjør.
Prins Andrew-avbrytelsen
har satt bilder i hodene deres.
Jeg tipper mor spurte etter at vi hadde gått:
"Hvem er gutten og hvorfor er han så viktig?"
Den samtalen fant definitivt sted.
Men vi tenkte: "Far er rar, ikke sant? Vi har en rar far."
Men nå er jeg 39.
Nesten like gammel som han var.
Og jeg bekymrer meg for å bli som ham, for nå
er jeg enig med at det er morsomt.
Det er virkelig morsomt,
åpenbart morsomt,
å kalle opp hunden ungene dine vil ha
etter en annen unge, som de aldri har møtt.
De har ingen referanser.
Og som et resultat
har jeg hver dag mens hunden levde, tenkt på Steven Minney.
Jeg og søsknene mine snakket ofte om Steven Minney.
Lange samtaler
der vi spekulerer i hva han gjør som voksen.
"Bor Steven Minney her fortsatt, tro?
Hva tror du Steven Minney jobber med?"
Jeg fant ut hva som skjedde med ham
da jeg var ti år og var med i speideren.
Av alle merkelige ting
var Steven Minney speiderlederen min.
Helt tilfeldig.
Kettering er en liten by, men det er vilt.
Her er greia.
Jeg visste ikke at Steven Minney var speiderlederen min.
Hvis du kjenner til speideren, vet du dette.
Speiderledere bruker ikke de faktiske navnene sine.
I stedet kaller de seg...
Og om du ikke har vært med i speideren
vil dette høres sprøtt ut.
De har navn etter karakterene i Jungelboken.
Jeg lar dere bli vant til å leve i en verden hvor det er sant.
Det er sant. De kaller seg Bagheera, Akela.
Bedre hundenavn enn Steven Minney.
Det kaller de seg selv.
Vi måtte også si det.
Som barn måtte jeg si til en voksen mann:
"Hei, Baloo. Hvordan var helgen?"
"Bra, takk.
Gjør Illuminati-tegnet og fortell at du elsker dronningen."
"Jeg lover å gjøre mitt beste."
De fikk meg til å fremsi det som tiåring.
Hver uke måtte jeg si: "Jeg lover å gjøre mitt beste
for å utføre min plikt ovenfor Gud og dronningen."
Om jeg ikke sa det, fikk jeg ikke leke med skumballen.
Jeg ante ikke
at Shere Khan var Steven Minney.
Helt til en dag da far hentet meg på speideren
og begynner å snakke med Shere Khan.
Jeg venter i korridoren. Jeg venter i en halv time.
Alle de andre har gått hjem. Alle lederne,
Kong Louie og alle de der har gått.
Og far kjørte meg hjem senere.
Ha sa:
"Vet du hvem jeg snakket med der?"
"Ja, far."
"Shere Khan. Jeg treffer ham hver uke.
Jeg kjenner ham bedre enn deg."
"Niks. Det var Steven Minney."
"Den Steven Minney? Tuller du?
Hvis du tuller, er det ikke morsomt.
Er pølsehunden vår oppkalt etter ham? Er du seriøs?
Er du seriøs nå?"
"Jepp. Det er den samme Steven Minney
som pølsehunden er oppkalt etter."
Det han ikke sa, var:
"Ikke fortell det til Steven Minney, så klart.
For voksne blir ikke like glad som barn
når folk kaller hunden sin opp etter dem."
Jeg gikk og trippet hele uken.
Kunne ikke vente til jeg traff Steven Minney."
Søsknene fikk høre det:
"Han kalles Shere Khan.
Jeg kjenner ham godt."
Tirsdag kommer. Rett til speiderhytta,
ignorerer alle som sier hei.
Rett bort til ham.
Du heter Steven Minney.
M, I, N, N, E, Y.
Vi kalte opp pølsehunden vår etter deg.
Hun er en liten spjæling.
Min far har aldri glemt deg.
Da vi ville ha hund sa han det var på én betingelse!
"Den må hete Minney,
etter gutten jeg underviste for ti år siden.
Jeg tenker på deg hver dag.
Søsteren min liker å tro at du fant kjærligheten.
Jeg satt i gresset og så på hundeshowet.
Pølsehunden Steven Minney sitter ved siden av.
Jeg sa:
"Mor, far, kan jeg delta i utstillingen med Steven Minney?
Jeg har lyst."
Og de sa ja fordi det var gratis å være med,
og de brydde seg ikke.
Jeg gikk for å melde henne på,
og det meste handlet om utseende.
Hunden er nydelig for oss,
men jeg visste at de fagfolka ikke ville forstå.
Så jeg fant en snålere kategori:
"Hund med den mest logrete halen."
Minney logrer alltid hjemme,
hele tiden. Denne vinner vi garantert.
Enda en historie som jeg ikke trenger å fortelle.
Dere vet hvordan den ender.
Den ender ikke med:
"Og så vant vi hundeshowet."
Dere vet det.
Der er fire voksne med hunder som går helt i spinn.
Jeg står der med det som kunne vært en utstoppet hund,
som ikke gir meg noen ting,
mens voksne på piknikteppene peker på meg
og ler uhemmet, tar den helt ut.
Jeg gjorde det som er min signatur:
bryter ut i gråt.
Det var det jeg var kjent for. Gi folk det de vil ha.
Tror dere McCartney ikke synger Blackbird?
Jeg begynte alltid å gråte.
Jeg gråt ved rokken,
gråt på hundeutstillingen,
gråt da jeg fant ut at Jesus var død.
"De tre store" som det kalles hos oss.
Jeg har aldri grått så mye som da jeg fant ut at Jesus var død.
Det var fælt.
Jeg var fire.
Jeg ble oppdratt som kristen,
men ingen hadde fortalte meg vrien.
Jeg hadde en bestevenn som elsket meg høyt.
Livet var godt for James Acaster.
Fire år gammel spankulerer jeg til kirken 1. påskedag.
Jeg er oppglødd.
Her er jeg sosial.
Var ikke i skolealder ennå.
Syns fortsatt det er kult å være kristen.
Jeg drar til den kule kirken hvor alle de kule ungene er.
1. påskedag, og alle feirer mer enn vanlig.
Hele stedet svinger.
Jeg tenker: "Lovet være Gud. Det er derfor vi går i kirken.
Hva feirer vi?
Noe fantastisk, ser det ut til."
Alle sangene rockebandet spilte,
for det var en sånn kirke,
alle sangene bandet spilte,
var omtrent sånn: "Han er død!
Han døde!"
Jeg satt der, fire år gammel, og tenkte:
"De snakker vel ikke om den jeg tror de snakker om?"
Sånn jeg husker det, kom tårene ut horisontalt.
De drev meg bakover, ut av menigheten,
som i Everything, everywhere, all at once.
Det var risikabelt!
Har aldri gjort det med en mikrofonledning før.
Jeg følte det: "Jesus, redd meg nå."
Jeg er på plass igjen.
"Hvis du er der, jeg beklager denne rutinen.
Redd meg."
Jeg husker jeg traff veggen
og falt på kne mens jeg gråt og ristet
på gulvet. Jeg gråt så hardt.
Så kom en gammel mann forbi.
"James, er alt i orden?
Hvorfor gråter du, kompis?"
"Jesus er død!"
- "Jesus er død." - Spoiler!
Hæ? "Spoiler?"
Vel, du vil ikke tro hva som skjer videre i historien.
Jeg vil ikke røpe noe, men jeg tror det er basert på Matrix.
Jeg tror de fikk ideen fra Matrix-triologien.
"Spoiler."
Skulle ønske han sa det.
Det gjorde han ikke. I stedet sa han:
"Ikke vær redd. Han døde for deg."
"Hvordan ble jeg involvert i dette? Hva snakker du om?
Hvorfor døde Jesus for meg?"
"På grunn av alt det fæle du har tenkt, sagt og gjort.
Derfor henrettet de ham offentlig.
Vet du hva korsfestelsen er?
Du er fire år gammel
og ikke mitt barn.
Jeg skal forklare for deg i detalj på Mel Gibson-nivå
hvordan det er å bli korsfestet.
God påske."
Så om du ser på dette showet og tenker:
"Det er lav fallhøyde i disse historiene.
Jeg forstår ikke at en voksen mann
har hengt så mye skyld og skam på trivielle historier",
så husk på at da jeg var fire
fikk jeg min beste venn drept av romerne.
Jeg skal si noe positivt om den kirken for de kristne her.
I den kirken, da jeg var sju år gammel,
gjorde jeg min første ordentlige opptreden,
min første fremføring foran et publikum.
En sketsj, overraskende nok.
Jeg og min far.
Far skrev den og, det må sies,
tok selv rollen som Gud.
Det eneste jeg har fortalt terapeuten
som har fått ham til å le høyt.
Da jeg fortalte terapeuten om hundeshowet, sa han ikke...
Bare så det er sagt, han er flink.
Han sa ikke:
"Vel, James, du må huske på
at hver gang du står framfor publikum,
er det ikke bare deg.
Du har den lille pølsehunden med deg der oppe."
Han sa ikke det, likevel
føler jeg det sånn hver kveld uansett.
Hver gang jeg står her,
beskytter jeg gutten,
og her er en liten pølsehund
som ikke gir meg noe.
Når jeg er sur fordi dere ikke ler sier jeg egentlig:
"Logre med halen, Steven Minney, vær så snill!
Vær så snill å logre med halen! Vi ser teite ut.
Vi ser teite ut, Steven Minney.
Steven Minney, vi ser så teite ut."
Da er jeg mest skamfull etter opptredener,
gjennom årene.
Når jeg kjefter på publikum for ikke å le nok.
Flaut at jeg har gjort det så mange ganger.
Det er pinlig.
Den verste gangen jeg har forbannet publikum for å være stille,
var da jeg ble booket
til å lese en Roald Dahl-historie for noen førskolebarn.
Der er mange grunner til at det som skjedde, skjedde.
I 2018 skulle jeg lese Georgs magiske medisin.
Den boken forandret livet mitt.
Da jeg var liten, leste mor den for meg.
Min intro til komedie.
Verden var ikke moro før.
Dere husker alle hva som fikk dere til å like komedie.
Det var den boken. Jeg skrattlo.
Visste ikke at den følelsen fantes.
Så i 2018, på vei til Roald Dahl-dag,
hadde jeg den urealistiske forventningen i hodet om at:
"Jeg går ut fra at jeg skal forandre barnas liv i dag",
som er det samme som
yogainstruktøren følte på vei til min skole.
Så jeg fortjener det jeg får i denne historien.
For det andre, var det en spesiell dag, 18. september,
den offisielle Roald Dahl-dagen.
Jeg vet de fleste vet det.
De hadde bestilt hele Cardiff Castle.
I hvert eneste rom
var det en person
som leste en Roald Dahl-bok for ungene.
Høres fint ut, men i virkeligheten betød det
at jeg stod i et tårn og leste Georgs magiske medisin
til dyp taushet mens det eneste jeg kunne høre,
var Floella Benjamin med en bedre jobb i festsalen under
med Charlie og sjokoladefabrikken
til høylytt latter og applaus.
Jeg sitter på en stol med 35 unger framfor meg.
Om dere har fulgt med,
trenger jeg ikke å si hvorfor det trigger meg.
Jeg selger boken noe inn i granskauen.
"George gav bestemoren medisinen,
og hun ble så høy at hodet gikk gjennom himlingen."
All bare
"pølsehundet" meg hele tiden.
Alt jeg hørte, var:
"Hva får du når du gafler i deg søtsaker?"
nedenfra.
Jeg tror øyeblikket det klikket
var da jeg imiterte,
jeg vet ikke om det har noe med saken å gjøre,
bestemoren. Trenger du oppfriskning, hun hadde tatt medisinen.
Hun ble så høy at hodet gikk gjennom himlingen.
Så gikk hodet gjennom taket
og nå sitter hun fast i taket. Ikke for å være kuk,
men det er morsomt.
Ikke alle har blitt oversett av sin bestemor,
men det er morsomt når det skjer med en som er gammel. Fast i taket.
Vil du ha en avbrytelse?
Vil jeg bli avbrutt? Jeg skal si deg,
jeg vil gjerne at den høfligste i verden skal gjøre det.
Jeg vil bli avbrutt fra der oppe.
- Hva heter du? - Stuart.
Hei, Stuart.
Det er en fin, formell presentasjon av avbrytelsen.
Jeg elsker det.
Kom igjen, Stuart.
Jeg må tenke litt.
Selvsagt. Ja.
Det setter jeg pris på. Tenk litt på det du.
Det...
er en velutviklet rollefigur.
Alle kan ikke se ham, men vi vet hvordan han ser ut.
"Vil du bli avbrutt herfra?"
Morsomt.
Og det er veldig vanskelig
å komme på en morsom åpningsreplikk.
Det er veldig vanskelig.
Det var morsomt. Originalt.
Det viser hvem han er.
Og da jeg spurte etter navn:
"Jeg utnytter det ikke, jeg går for Stuart. Vet hva jeg har."
"Hva er avbrytelsen?"
"Kan jeg tenke på det noen minutter?"
Det er objektivt morsomt.
Vil du ha en avbrytelse?
Om jeg vil bli avbrutt?
Du blir allerede imitert.
Så god er du.
Vet du hvor lang tid det tar?
De fleste komikere bruker mer enn ti år
før de ser imitasjonene titte frem
og merker påvirkningen de har innen komedie.
Din aller første vits,
og du har en som hermer på første rad.
"George!" Dette er bestemoren. Nå er vi i gang.
Dette er bestemoren.
Jeg leser for barna.
Og dette er øyeblikket det klikket.
"George!
Din avskyelige lille makk!
Din motbydelige lille gutt!
Få meg ut herfra med en gang!"
De neste ordene jeg sier er:
"Liker dere dette, eller?"
Til førskolebarn!
Så usikker er jeg.
Trodde de ville gå i barnehagen:
"Hva gjorde du på Roald Dahls-dag?
"Jeg så han der James Acaster.
Ikke gidd."
Her kommer det verste.
Det var første av seks grupper
jeg måtte lese for den dagen.
Spoiler-alarm! Jeg kjeftet på dem, alle sammen.
Siste gruppe, kom til siste kapittel uten kommentarer.
Da jeg lukket boken, klar for å gå hjem,
så jeg på en unge på fremste rad
og sa, så han hørte:
"Stillhet igjen. Herlig."
Det var ham resten av livet.
Den ungen for alltid.
Han vil vokse opp, bli voksen,
dra på stand-up. Komikeren sier en vits.
Den får lite respons.
"Å, nei. Ikke stillhet.
Kermit!"
Det kommer igjen.
Ingen blir bedre.
Ingen lærer.
Deler bare smerten videre.
For det må jeg også huske på når jeg står her oppe.
Prioritet nummer én,
jeg må beskytte gutten. Ja.
Men det vil være ignorant om jeg ikke anerkjenner
at dere alle har med barnet i dere.
Alle har dem på fanget.
Noen av dere beskytter dem, andre ikke.
Det er grunnen til at alle standupshow er et helsikes rot.
Hver gang er jeg baby med ansvar for barnehagen.
Jeg er Tommy Pickles. Det er alt dette handler om.
Jeg er Tommy Pickles som prøver å ikke være Angelica, hver gang.
For hver unge som gråter ved rokken,
er der 35 unger som må sitte der
og se på ungen som gråter ved rokken.
Tror dere ikke det har påvirket dem?
De vokser opp, blir publikum og tenker:
"Hvorfor blir jeg nervøs på vegne av artisten?
Håper han kan spinne. Jeg mener, fortelle vitser. Hva faen?
Sa jeg nettopp det?"
Alle historiene jeg har fortalt i kveld,
har kvernet rundt, særlig under covid.
Jeg tror vi alle reflekterte mye
over forholdet vårt til jobben.
Jeg sier ikke at opplevelsene var like.
Jeg er rik som faen.
Og jeg synes det er viktig å anerkjenne det.
Hør, jeg er drittlei av at kjendiser,
som jeg vil være til jeg dør,
er ekspertene på lockdown. De fleste
som har fortalt oss hvordan lockdown var, er kjendiser.
Noen ganger er det verst når de sier
at de lærte noe viktig
som vi alle kan dra nytte av.
Som: "Ja, ikke mange sier dette,
men lockdown var veldig bra for meg.
Før var jeg arbeidsnarkoman. Jeg brant lyset i begge ender.
Så kom lockdown
og tvang meg til å tråkke på bremsen.
For første gang tar jeg et steg tilbake og observerer.
Jeg tenker: Vent nå litt.
Vil jeg være sånn?
Vil jeg fortsette i jobben, med de folka?
Er det dette jeg ønsker for min karriere?
Det jeg vil si til lytterne, er:
'Du trenger ikke å jobbe hele tiden.
Slutt å fylle planleggeren med jobb.
Tråkk på bremsen. Ta et steg tilbake.
Da vil du også innse
at du alt tjener nok på mat-podcasten din.'"
Lockdown var de beste dagene.
Jeg håper vi får en til, og jeg håper den varer for alltid.
Hver kveld var jeg mer avslappet enn på evigheter
fordi kroppen slapp å gjøre dette.
Jeg tok mer vare på meg selv.
Begynte med yoga. Hvor hadde det vært hele livet?
De holder sånt hemmelig for deg på skolen.
Sett det på læreplanen, Blunkett!
Jeg var med kjæresten min,
min favorittperson. Så det var lett som en plett.
Vi passer godt sammen.
Jeg vet at når man sier sånt,
vil noen være skeptiske. Greit det.
Kort om hvor godt vi passer sammen.
Dere kjenner meg, halve ligningen.
Alt dere må vite om henne,
er at hun dro til frisøren en gang for å farge håret.
Og for å vise den riktige fargen,
tok hun med et bilde av en hest.
Det er personen dette handler om. Jeg er hodestups.
Det var ikke bare et bilde.
Jeg spurte om å få se, og sammenligne bildet med fargen.
Det var et heste-meme.
Et heste-meme. Vet dere hvordan et heste-meme ser ut?
Det var et bilde av en hest med flott man.
Og så stod der: "Kanskje hun kan låve det.
Kanskje hun har kneggt koden?" Dere vet, knegg?
Når hesten snakker?
Hun viste det til en profesjonell.
"Jeg vil gjerne se ut som om jeg kan låve det, om mulig"
"Mange takk. Damer?"
Jeg var ikke der, men jeg er sikker på de sa:
"Vedder på hun er sammen med James Acaster."
Da verden åpnet igjen,
la jeg merke til at angst og stress var tilbake med fullt trykk.
Jeg var på et tog fra London til Kettering,
da vognen ble inntatt av en liten gjeng med tenåringsgutter.
Om vi nå kan være voksne
og ikke late som det ikke er skummelt, ville det vært fint.
Forstår dere?
De begynte umiddelbart.
De løp frem og tilbake i vognen,
dyttet hverandre inn i andre.
De kastet ting, ropte og bannet
for full hals.
Så hoppet lederen
frem i vognen og dro en colaflaske
ut av lommen, og
uten å sikte, på høyde med hodet til alle oss andre,
bare "pang". Kastet den av gårde.
Den spratt mot et vindu. Pang!
Traff nesten øyet til en voksen mann.
Fyren, sikkert rundt 40, responderte slik:
Han lot som det ikke hadde skjedd.
Akkurat slik han taklet mobbere da han gikk på skolen.
Det skjedde alle.
Da ungene satte i gang,
forvandlet vi oss til alderen vi var første gang noen plaget oss.
Én fyr så ut som en rik businessmann i 50-årene,
og satt lenger bak i vognen. Alt så dyrt ut.
Ungene omringet ham. De kalte ham Dritt-bag,
for han hadde en stygg veske.
Den voksne mannen, som garantert eide sin egen bedrift,
svarte ungene ved å si:
"Ja, en skikkelig dritt-bag. Ikke sant, gutter?
Hva slags taper vil ha en så stygg veske?"
Vi så alle på og tenkte: "Ha litt verdighet, da.
"Du mobber din egen veske sammen med dem.
Du har ansatte på lønningslista."
På et tidspunkt tok ungene ut skolebøkene
og begynte å rive ut sidene.
Krøllet dem sammen og
hadde papirsnøballkrig i hele vogna,
og alle var i skuddlinja.
Dette er skolebokpapir.
Det er glossy og har harde kanter.
En av ungene laget en stor papirsnøball,
og kompisen var i andre enden av vogna,
og han kastet den med full kraft for å treffe kompisen,
men treffer en dame som satt her.
Rett i ansiktet. Vi følte det alle.
En dame som ikke kjente henne,
kjeftet på hele gjengen.
Om du er på offentlig transport,
og en gjeng, alltid menn
som kan være 13 eller 60,
har bestemt seg for å skremme andre
for de har ikke bearbeidet ting.
Hver gang det skjer,
kommer det til et punkt
der en ensom kvinne, helt alene, blir tvunget
til å konfrontere hele gjengen, mens menn sitter og tenker:
"La dette funke.
Jeg kan ikke se på henne, for da de slår meg først.
Beskytt damen. Beklager jeg drepte sønnen din.
Det er sikkert glemt nå, tjommi.
Kom igjen, beskytt henne."
"Skam dere!"
Før hun kom lenger, brøt lederen henne av.
Han ropte, sa mye stygt
jeg håper, siden han er 13,
han ikke forstår kraften av,
men det var jævlig.
Hun setter seg ned uten å si noe.
Resten av vognen er tristere enn før.
Ved neste stopp,
reiser en eldre mann seg for å gå av.
Alt dere trenger å vite om ham, er at han var
en skallet mann, helt uten hår. Hadde ikke hår på hodet.
De utslettet ham fullstendig.
Ned midtgangen ropte de: "Ha det, skalla",
uoriginalt tull som han har hørt en million ganger.
Han gikk ut på plattformen.
I stedet for å fortsette å gå, snudde han seg,
så inn i vognen, rasende,
øynene skalv, stirret på ungene.
Dørene lukkes.
Så sier han: "Foreldrene deres elsker dere ikke!"
Så lukkes dørene og toget kjører.
"Foreldrene deres elsker dere ikke!"
Foreldrene er døde!
Hvorfor har ingen kommet med det før?
Tar opp tråden igjen perfekt.
Fint å ha en avbryter som setter pris på struktur.
To ting.
Jeg er skuffet for at jeg ikke kom på det selv.
Jeg har fremført showet mange ganger,
og det har jeg aldri tenkt på,
ikke litt engang.
For det andre er jeg glad jeg ikke kom på det,
for jeg ville vært rasende nå
om det var min neste vits, og du alt hadde sagt det.
Kanskje en av dem nettopp begravde sin mor.
"Kanskje en av dem har begravd sin mor".
Det er et bra tillegg til vitsen.
Strukturert.
Det var for mørkt, kompis.
Måten du sa det på også,
leveringen var veldig morbid.
"Kanskje en av dem nettopp har begravd sin mor".
Fikk alle til å gyse.
Hva faen? Jeg vet jeg sa
noe lignende. Akkurat det jeg sa i starten.
Du husket det ordrett. Imponerende.
Men herregud.
Tok sikkert selvmord!
Vent litt.
Han der gikk altfor langt.
Godt gjort.
Alle tenkte din var litt mørk,
og så hørte folk noe
som noen kom på helt av seg selv.
Hvem var det som ropte? Kan du vinke?
Hei, kompis. Hva heter du?
Richard.
Hva feiler det deg?
- Hva? - Har du god tid?
God tid? Vet du hva?
Jeg har så mye tid jeg vil.
"Foreldrene dine elsker deg ikke!"
De er døde!
Er de døde? Vi tar alt om igjen.
Alle må huske hva de sa.
Ja, ja.
Strukturelt liker jeg det. Det tar opp tråden igjen.
Godt å høre. Absolutt. Jeg er dobbeltirritert.
For det første er jeg irritert fordi jeg ikke tenkte på det.
Hatt showet mange ganger og har aldri tenkt på det.
For det andre er jeg glad jeg ikke gjorde det,
ellers ville jeg vært irritert
for at du tok den før meg.
Det var bra.
"Foreldrene var døde."
Kanskje en har mistet sin mor!
Å, den er mørk. Det er for...
Jeg vet den funker strukturelt.
Jeg sa det tidligere. Men den var for mørk.
Du sa det i en tone:
"Kanskje de nettopp har begravd foreldrene sine."
Den var ganske tøff.
Men du vet,
godt forsøk uansett. Godt gjort.
Tok selvmord!
Oi!
Vet ikke om dere hørte.
Den var altfor...
Du er på bærtur nå.
Den var mye mørkere.
Hva faen? Hvem sa det? Gi meg et vink.
Hvem sa det?
Hva heter du?
Richard.
Hva feiler det deg, Richard?
Hva feiler det deg?
Har jeg god tid? Ganske god.
Ganske god. Jeg mener...
Ikke like god som første gang du sa det,
men ganske mye, tror jeg.
De fortsatte å plage alle.
Nå var det min tur.
Jeg satt bak og ba til Gud
om at de likte Would I Lie to You.
De omringet meg.
Lederen satt på raden fremfor meg.
Kompisen rett imot, sparker hverandre.
De bryr seg ikke om meg.
Tre av dem lener seg mot veggen bak meg.
Jeg minnes tannpirkere, jeg vet det ikke stemmer.
Jeg vet det er oppdiktet, men det var sånn det føltes.
De brydde seg ikke om meg.
De siste to stod akkurat her.
En lener seg mot bagasjen. Ser seg om i vognen.
Men en av dem, rett ved setet,
stirret på meg
og brydde seg veldig.
Jeg sitter der og ser ut vinduet.
Jeg later som jeg ikke vet at noe av dette skjer.
Det er sånn jeg tar toget i moderne tid.
Jeg scroller ikke på telefonen som en normal person.
Jeg ser ut vinduet som en Blyton-karakter.
Hvilken herlig dag på jernbanen!
Er det Cecil?
Det er Cecil Armitage, slyngelen.
Ha det på badet Cecil! Vi skal til byen.
Guttungen.
"Hei!" Jeg ser på ham.
"Hva faen glor du på?"
Fantastisk arbeid.
Jeg danset med den beste.
Her er greia. Jeg kjenner jungelloven.
Når en sier "hei" må du anerkjenne.
Men ser du på ham, spør du etter bråk.
Min eneste utvei
ville være om han sa "hei" og jeg sa:
"Ja? Hvordan kan jeg hjelpe deg, unge mann?
Det skal visst regne. Håper du har husket kalosjene.
Er det Montgomery?
Det er Montgomery St. Stevens, den døgenikten!
Ha det på badet, Montgomery!
God jul til deg og dine."
"Hei!
Faen du glor på?"
Du sa "hei" så jeg så på deg.
Det var det jeg sa.
Jeg er en liten gutt ved rokken igjen.
Du sa "hei", så jeg så på deg.
"Er du frekk mot meg, kompis?"
Jeg er 36 i denne historien.
Det er umulig for meg å være frekk
mot en 13-år gammel gutt.
Jeg visste ikke hva jeg skulle si.
Jeg så de ulike innfallsvinklene.
Ingen hadde virket.
Jeg ville ikke sagt det jeg sa på et annet punkt i livet.
Men jeg hadde fremdeles lockdown-hjerne.
Jeg tenkte som jeg gjorde under lockdown.
Jeg hadde snakket mye om hvordan takle konfrontasjoner,
særlig tilrop på show.
Jeg snakket om det på terapisamtaler
som jeg hadde råd til når jeg trengte.
Jeg tenkte at jeg skulle svare denne gutten som en voksen.
Jeg skal svare med ærlighet.
"Er du frekk mot meg, kompis?"
Hvorfor prøver du å skremme meg?
"Er du redd, er du?"
Ja, jeg er redd.
Du skremmer meg akkurat nå.
Da jeg sa at han skremte meg,
forandret han seg helt.
Overmotet smeltet bort.
Og han var 13 år gammel igjen.
"Hva har jeg blitt?"
Han prøvde å ta inn hva som skjedde.
Han fikk panikk og så på lederen.
Som en McDonald's-ansatt som ser etter skiftlederen.
"Det stod ikke i manualen.
Jeg trenger hjelp. Denne sier han er redd."
Lederen spratt opp og så ned på meg over setet.
"Hvorfor i faen er du redd?"
Eh...
Han sa "hei".
Så jeg så på ham, og han sa:
"Hva faen ser du på?"
Det høres nok dumt ut, men jeg håndterer ikke det.
Jeg er engstelig til vanlig.
Hvis en fremmed konfronterer meg,
fryser jeg til.
Dere har kastet ting
og ropt til folk og skremt alle i vogna.
Nå har dere omringet meg.
Da er det kjemp, flykt eller frys.
Og jeg fryser hver gang, det vet jeg.
Så dette er skummelt akkurat nå. Jeg er virkelig redd.
Han så på meg og sa:
"Gi ham plass. Han er redd.
Trekk dere unna. Gi ham plass.
Hvorfor skremmer dere folk?
Var ikke Covid nok?
Dere skremmer folk på et tog.
Stolt av dere selv.
Få de tannpirkerne ut av munnen!"
Da jeg sa til guttungen at jeg var redd,
husker jeg alle de voksne så på meg, som for å si:
"Vel, han er visst den første som dør."
Da de lot meg være, tenkte alle:
"Jeg kunne sagt det. Jeg har vært redd hele tiden.
Du kastet en colaflaske på meg!"
Resten av turen fikk alle fred.
Guttene pratet seg imellom.
Vi kom til stoppet deres og de gikk av.
De måtte gå forbi meg for å komme til døren.
Skryter ikke, men fire av sju fist bumps
er ganske bra.
Ikke så kult når det ble fulgt av:
"Beklager at vi skremte deg", men okay.
Du var den mest skremmende.
Vel hjem.
Denne historien er helt sann,
og jeg vil alltid påpeke det til publikum,
for jeg vet den ikke høres sann ut.
Jeg vet det høres ut som en metafor
for hvordan jeg takler avbrytere.
Jeg sier at de lot meg være i fred også.
Det er eneste gang terapeuten har sagt:
"Hva mer har du løyet om?
De lot deg ikke være." Men de gjorde det.
Hele historien
er 100 % sann. Alt skjedde.
Det med at foreldrene ikke elsket dem, det så jeg på et annet tog,
og brukte det her.
Men alt skjedde. Det er ting jeg faktisk har sett.
Så vi alle kan gå hjem i tillit,
det er én ting jeg diktet opp.
Jeg sier det så vi gå hjem og vite sannheten.
Det eneste i showet som ikke var sant,
var da jeg sa at Steven Minney var småspeiderlederen min.
Det er ikke sant. Han var ikke småspeiderleder.
Han var tropp-speiderleder. Jeg var 15. Ville ikke innrømme det,
men det er det som skjedde.
Han het ikke Shere Kahn, men Steve,
men jeg skjønte ikke koblingen.
Jeg setter pris på avbrytelsene.
Da jeg startet dette showet for to år siden,
ante jeg ikke hvordan det gikk.
Jeg bestemte at publikum kunne
gjøre som de ville, så jeg må ta tak i mine svake sider som komiker,
men jeg visste ikke hva som kom
når dere fikk gjøre det.
Det jeg har lært,
er at dere gjør som dere vil uansett.
Ingen har oppført seg annerledes
enn på en turne der alle reglene gjelder.
Det har jeg lært.
Om du avbryter, ville du gjort det uansett.
Jeg har hatt alle mulige typer show,
fra nesten stillhet i to timer,
til konstant latter eller konstante avbrytelser,
til at alle blir sur på én som avbryter,
til opptredener på randen av vold, der vi måtte...
Det er alle turneene mine.
Jeg vil ikke forandre dere.
Jeg vil forandre min respons på dere.
Og min respons var dårlig før,
og uansett situasjonen, klarte jeg å tippe den over kanten.
Om dere ikke har likt showet i kveld,
trøst dere med
at det pleide å være mye verre.
Mye verre.
Jeg prøver å ta vare på meg selv utenfor scenen også,
der man gjør mest arbeid.
Jeg prøver å ta mer fri, dere vet.
Jeg tråkker på bremsen. Tar et steg tilbake.
Kjæresten min og jeg dro på ferie. Vi dro en uke
til Disney World i Florida.
Tok selvsagt gutten med.
Sette ham på scenen,
men ikke ta ham med til Disney? Jeg er ikke et monster.
Alle vi fortalte at vi skulle til Disney,
svarte ved å si:
"Hva? Uten unger?"
"Å, vi har unger med oss"
Jeg tok gutten med, hun tok med jenta,
og de hadde det moro hele uka rundt i Disney.
Jeg slutter ikke med å fortelle hva som gjør et forhold bra.
Vi er alle forskjellige.
Et godt forhold for meg er når
en ikke bare liker hverandre nå,
men samtidig,
alle versjonene av dere selv
kommer overens med hverandre også.
En trenger ikke beskytte sitt yngre selv rundt dem,
fordi de liker dem. Elsker dem,
og vil beskytte dem også.
Hør,
jeg vet den biten ikke er morsom.
Men slikt skjer om en skriver komedie i kjærlighet.
Det er den dårligste delen av showet.
Takk for at dere kom.
Dere er flotte Jeg har kost meg.
Ser dere en annen gang. Takk. God natt!
Tekst: Kristin Alver Hordnes For TransPerfect Media