Bună seara, stimat public din Northampton,
şi bun-venit la James Acaster, Hecklers Welcome!
Înainte să începem, iată regulile casei!
Unu.
James Acaster nu se va supăra pe spectatori dacă-l întrerup,
dacă vorbesc între ei, se uită pe telefon sau sunt prea tăcuţi.
Doi.
James Acaster nu se va lua de cei care nu-l întrerup,
mai ales de ăia care merg la baie,
ies la aer, se duc la bar, pleacă acasă sau au întârziat.
Trei.
James Acaster nu e obligat să răspundă dacă n-are chef, dar te poate da afară
doar dacă eşti violent sau instigi la ură.
Patru.
Chiar dacă şi-a petrecut toată cariera încercând să controleze orice detaliu
din orice spectacol de-al lui,
James Acaster trebuie să accepte orice se întâmplă azi.
UN PROGRAM DE COMEDIE SPECIAL HBO
LIVE DE LA TEATRUL DERNGATE
Da, daţi-le clasă tuturor!
Aşa da!
Mersi mult, Northampton! A fost incredibil.
James Acaster spune prezent la cea mai mişto seară din viaţa lui.
Din viaţa lui profesională, logic.
Întâi şi întâi, ca să înţelegeţi cum stă treaba,
o să vă zic de cel mai naşpa spectacol din cariera mea.
Eram la începuturi, avem faţă de copil.
Înainte să ajung la microfon, o tipă beată a început să mă sâcâie.
Zice: "Maică-ta ştie că nu dormi la ora asta?
"Mă-ta ştie că nu dormi la ora asta? Amice, cu tine vorbesc!
"Bă amice!
"Mă-ta ştie că nu dormi la ora asta?"
Şi asta e povestea despre seara când, ca să fac o tipă să tacă,
am zis că mama e moartă.
M-am uitat la ea şi am zis:
"Mama a murit."
După care am zis, unii ar zice că degeaba,
"de curând, să ştii".
Nu voiam să mă piseze iar.
Am vrut să mă asigur că, orice-i spun, o să tacă din gură cât sunt pe scenă.
Şi a tăcut, apropo,
împreună cu restul publicului,
îndurerat la culme pentru puştiul care încerca să facă stand-up
deşi abia îşi îngropase mama.
Habar n-am de ce am făcut asta.
Când am coborât de pe scenă, m-am întrebat ce dracu' m-a apucat.
Abia recent mi-am dat seama. Da, m-am gândit eu...
Uneori, e mai liniştitor s-o dai în bară de la început.
Măcar n-a fost vina mea. Microfonul e de vină azi.
Are voie publicul, au şi tehnicienii! Dacă vor să-mi facă o farsă, pot.
Mi-au făcut un serviciu.
Sincer... aş vrea să vă felicit pe toţi, pentru că am auzit cu toţii.
De când am început să vorbesc, v-aţi dat seama că microfonul e buşit.
Şi spectacolul e filmat.
Şi voi, oameni buni, v-aţi concentrat la ce ziceam
şi aţi zis: "Te ajutăm noi, frate!
"Oricând credem că ar trebui să râdem, o să râdem,
"chiar dacă ne zgârie timpanul."
Cel mai mişto "spectacol" al meu a fost anul trecut,
într-un taxi din Londra.
Era târziu, mergeam acasă şi taximetristul se întoarce:
"Sunt taximetrist la Londra de zeci de ani, dar mă mut în Norfolk,
"să fiu aproape de fiică-mea."
Zic: "Frumos, frate, dar dacă vrei să fii taximetrist în Norfolk,
"trebuie să dai un examen greu.
"Eşti obligat să înveţi toate drumurile,
"toată străzile şi aleile, trebuie să le ai pe toate în cap."
"Pe bune?"
"Da, pe bune. Se cheamă...
"Norciclopedia."
Nu vă faceţi griji dacă n-aţi prins-o. Mulţi n-o prind. E o glumă proastă.
Am zis-o în tot turneul şi lumea nu râde.
E cea mai slabă din tot spectacolul în fiecare seară.
Dar v-o spun pentru că nimeni n-a râs la un banc de-al meu cum a râs ăla.
Era făcut pentru el.
A râs aşa mult, că era să facem accident.
Şi-l tot amintea în drum spre casă, râdea şi-l repeta.
A zis că li-l spune băieţilor la depou şi că sunt haios.
A fost anul trecut,
dar a fost prima oară când m-am gândit pe bune:
"Cred că pot să mă fac comediant!"
Înainte de cel mai mişto spectacol pe care l-am văzut, vă zic de al doilea.
David Byrne, cu American Utopia, live pe Broadway.
Superbă muzică şi coregrafie, un discurs la final despre importanţa votului...
Se lasă cortina şi se aprind luminile în frumosul teatru de pe Broadway.
Eram pe rândul doi şi, în faţa mea, se ridică un cuplu.
Doi hipsteri albi între două vârste.
S-au întors şi s-au uitat la restul publicului.
Nimeni nu se mai ridicase. S-au uitat unul la altul şi au început:
"Votaţi, votaţi, votaţi,
"votaţi, votaţi, votaţi..."
Şi absolut nimeni nu li s-a alăturat!
Ăla a fost cel mai mişto spectacol din viaţa mea.
David Byrne a fost numărul doi. Idioţii ăia au fost numărul unu.
Eram în primul rând. La Byrne am fost rândul doi.
- Zi-le, Kermit! - "Zi-le, Kermit?" Frate...
De ce m-am îmbrăcat aşa?
Mi-ai tras-o.
Nu-mi vine să cred.
Credeam că arăt mişto.
Dar ai dreptate, semăn cu broscoiul Kermit.
Şi tu nu m-ai iertat.
Sunt terminat.
Ştiţi cum e să fii terminat?
Cu un cameraman aici?
Care stă cât poate de aproape de scenă în cea mai naşpa clipă a vieţii mele.
Tocmai mi s-a spus Kermit.
Broscoiul Kermit... Ştiţi cine e? E verde.
E un broscoi verde.
Şi eu sunt în verde.
Şi el îmi vede ochii trişti.
E mai bine ca atunci când a strigat aia "mă-ta ştie că nu dormi la ora asta".
Încă n-am zis că mi-a murit un părinte.
Ăla e standardul meu.
Am zis că mi-a murit o rudă? Nu? Atunci e un succes.
Sincer, nu ştiu de ce am spus aşa ceva publicului în seara aia.
Abia recent am înţeles de ce.
Cred că toţi am reflectat asupra noastră în ultima vreme.
Am învăţat multe despre noi în carantină. Eu am aflat...
Nu lăsaţi chestia asta să vă strice distracţia.
Am aflat despre mine în carantină că nu-mi place să fac stand-up.
Nu e ciudat, apropo. Nu e ciudat să nu-ţi placă să faci stand-up.
Ştiţi care e motivul pentru care nu faceţi voi stand-up?
Idem.
Sunt de acord. Aveţi dreptate.
Doar că mie mi-a luat 16 ani să mă prind.
Acum 16 ani, mă pregăteam de primul show deasupra unui pub din Kettering.
Mă pregăteam să ies pe scenă şi a venit barmanul la mine.
Şi zice: "Prietene, să-ţi dau un pont înainte de primul show.
"Entuziasmul şi frica se manifestă chimic la fel în organism.
"Depinde doar dacă eşti optimist sau pesimist,
"cum alegi să interpretezi emoţia aia."
Acum, dacă mă uit în jur,
văd că v-aţi dat toţi seama că era o bălărie.
Eu n-am fost aşa norocos. "Mersi, barmanule înţelept!"
Şi, de 16 ani încoace,
stau în culise în majoritatea serilor şi-mi zic:
"Sunt entuziasmat!
"Fac ce-mi place!"
Mi s-a zis de multe ori că sunt curajos pentru că fac stand-up.
"Ai curaj!" "Eu n-aş putea." "Eşti aşa curajos!"
Şi le resping de fiecare dată complimentul.
"Nu sunt curajos, ce vorbeşti? Sunt entuziasmat, nu curajos."
Dar acum, că ştiu ce frică mi-e de fiecare dată,
vă spun că sunt curajos nevoie mare!
Nu-mi pasă dacă par arogant. Fac asta pentru că sunt curajos.
Nu cât un pompier sau un soldat.
Dar cât un salvamar? Absolut.
Sunt la fel de curajos ca un salvamar.
Unul de la piscină, nu de la plajă.
Nu de la plajă.
În 2019, am făcut cel mai mare turneu din cariera mea.
Am dat spectacole singur în săli cât asta pentru prima oară.
Am fost pe drumuri 90% din an.
Asta visam la început, deasupra pubului din Kettering.
Dar patru seri din cinci, ieşeam pe scenă
şi-mi făceam numărul, cu materialul pregătit în detaliu...
Şi, înainte să ajung la prima poantă,
cineva de la cucurigu, pe care nici nu-l vedeam,
mă întrerupea spunând ceva de genul...
"Na, ziceai că nu fac, ţi-am zis că fac!"
Şi, de fiecare dată,
îl făceam de ruşine în faţa întregului public.
Îi dădeam un răspuns spiritual, de genul: "Tacă-ţi fleanca!"
Sau: "Nu mai veni să mă vezi!" Ăla e amuzant.
Sau clasicul şi superbul: "Du-te-n mă-ta!"
Ăla e un răspuns bun dacă eşti un comic tăios,
de genul lui Frankie Boyle, şi ţi se potriveşte.
Dar dacă ieşi şi zici: "Am început să mănânc caise.
"Mănânci căcat, jegosule! Mori, bă!"
E o schimbare majoră de ton. Nimănui nu-i place.
După ce zici aşa ceva, e greu să treci la cum te-ai apucat de apicultură.
Ţipam la ei dacă erau prea zgomotoşi. Sau dacă erau prea tăcuţi.
Nimic nu-mi era pe plac.
Dacă vedeam un singur spectator plictisit,
ceea ce, apropo, e vina mea...
Îl anihilam.
Restul publicului putea să moară de râs. Dacă vedeam un om uitându-se aşa...
Apropo, eu mă uit aşa la orice.
Aşa mă uit la cel mai haios comic pe care l-am văzut vreodată.
Nish e tare.
Cred că am râs împreună cu alţi oameni doar de două ori în viaţă,
ambele dăţi la cinema, deci nici măcar nu era live.
Am râs când Jack Black i-a tras un şut câinelui de pe pod
şi când Mini-Me a călărit laserul.
Sunt cele două dăţi când acest băiat sofisticat
a râs împreună cu alţii şi vă beştelesc în fiecare seară.
Dar nu doar eu. Majoritatea comedianţior nu suportă să nu râzi la bancurile lor.
În nouă cazuri din zece dăm vina pe voi. Trecem la ofensivă.
Comediantul spune ceva de genul: "Oameni buni, am sărit calul?
"Ideile mele sunt prea radicale pentru creieraşele voastre sensibile?"
Niciodată: "Îmi pare rău, oameni buni, a fost o glumă proastă zisă naşpa?"
L-am văzut recent pe unul zicând: "Pardon, drăguţilor!
"Ne-am ofensat devreme, aşa-i?
"Să vă explic ceva despre comedie:
"comedia se naşte întotdeauna din dragoste, da?
"Niciodată din ură."
Eu, în spate, mă gândeam:
"N-aş fi aşa de sigur."
Eu ştiu că o să mă duc acasă şi o să scriu un sketch despre asta.
Şi n-o să vină din dragoste, să ştii.
Îl urăsc pe comediantul ăla! Sper că a crăpat.
Sper să crape curând el şi toţi fanii lui.
Asta sper.
Aşa sper să fie.
Sper să cadă toţi într-o canalizare, unul după altul.
Sper să danseze conga în cinstea "libertăţii de exprimare"
şi să cadă în canal ca un Slinky.
Aşa sper. Şi, în cădere, să se vaiete că li se bagă pumnul în gură.
Să se strivească unul de altul ca piesele de domino. Sper.
Mi se pare amuzant. E haios.
Asta e adevărata comedie.
Ştiu că fac mişto de comedianţi de parcă n-ar exista şi public naşpa.
Sigur că există. Am fost şi eu în astfel de adunări.
Cei mai răi spectatori din viaţa mea... aveam 13 ani.
Eram în careu, la şcoală.
Vorbitorul a fost prost ales, sincer.
Nu ştiu nici acum de ce,
au chemat un instructor de yoga să ne spună
de ce e bine să practicăm regulat yoga.
Nu ştiu dacă aţi avut vreodată 13 ani.
Eşti extraordinar de flexibil.
Deteşti încălzirea aproape la fel de mult ca pe bisericoşi.
L-am făcut praf pe fraier.
Cum a urcat pe scenă, ne-am prins
că fizic era puternic, dar psihic era slab.
N-am auzit pe nimeni spunând ceva mai jalnic către public
ca instructorul ăla când a zis: "Vă rog, copii,
"dacă mai ţipaţi, n-o să vă pot spune secretele mele."
Şi acum mă face să zâmbesc.
Ce jalnic!
"N-o să vă pot spune secretele mele."
Alea nu-s secrete, moşule!
Nu-s secrete. Eşti un tip alb din Kettering.
Ce ştii tu despre yoga ştie toată lumea, Derek!
Dar a fost păcat.
Îmi plăcea când venea lume să ne vorbească.
Erau zilele mele preferate.
Când aveam cinci ani, bunică-mea a venit la noi în clasă
să ne vorbească despre roata de tors.
Nu e normal nici de unde sunt eu.
Şi n-am răspunsuri la întrebările voastre.
Nu ştiu de ce a venit. Aveam cinci ani, am acceptat.
Toate mi se întâmplau pentru prima oară.
Am crescut şi am înţeles că era ciudat, dar mamaie murise
şi nu puteam s-o întreb de ce, aşa că i-am întrebat pe ai mei,
care au zis că n-au ştiut că s-a întâmplat.
Femeia a dus secretul cu ea în mormânt. O respect.
Ne-a adus în clasă o roată mare de tors de acasă.
A pus-o în faţă.
Stătea pe un scăunel, cu 35 de copii de cinci ani în faţa ei.
Nu mai ştiu ce a spus exact,
ceva de genul: "Îmi place la nebunie chestia asta."
Dar îmi amintesc cum a încheiat. La sfârşit, a zis:
"Cine vrea să vină să învârtă roata de tors?"
Imediat ce a spus chestia asta, tot ce-mi doream să fac în viaţă
a fost să torc lână în faţa unui public.
Îmi ardea în suflet dorinţa aia.
Am ridicat mâna.
Da, e o poveste din alea. Nu e nevoie s-o termin.
Ştiţi cum se termină. Sau ce se întâmplă în continuare.
Ştiţi că nu m-a ales pe mine.
A ales trei alţi copii şi eu, cu eleganţă,
am izbucnit într-un plâns imposibil de ignorat.
Am luat-o razna, sălta cămaşa de pe mine!
Ea s-a panicat.
"Cred că mai avem timp pentru unul. Hai încoace, James!
"Deşi ne vedem în fiecare duminică şi niciodată nu te-a interesat roata."
M-am împleticit peste colegi, în culmea supărării, plângând peste ei.
Mă înmuiasem tot din cauza emoţiei, cred.
Aşa că n-am putut să stau şi să apăs pedala cu demnitate, ca ceilalţi.
Bunică-mea apăsa pe pedală şi mă ţinea pe genunchi.
Eu mă bălăngăneam acolo,
cu o mână pe lână aici,
plângând cu ochii căscaţi în faţa tuturor colegilor.
A durat prea mult! Nu cred că era musai să toarcă atâta lână.
N-o vindem, mamaie, mai uşor!
Şi, e important de specificat,
era prima dată când aveam public.
Când i-am povestit psihologului meu,
mi-a zis:
"De-aia, James. Aşa se explică tot.
"Aşa se explică toate chestiile tale."
Zice: "James, povestea asta e foarte importantă.
"Să nu uiţi
"că, de fiecare dată când eşti pe scenă, în faţa publicului, nu eşti singur.
"Eşti pe scenă cu băieţelul ăla.
"Şi trebuie să-l protejezi."
Ceea ce, vă spun sincer, e mai greu decât ce făceam înainte!
Stand-upul e greu şi aşa! Acum trebuie să apăr şi un băieţel.
Nu-i de mirare că ieşeam stresat pe scenă!
Când mă freca cineva la melodie... "E doar un băieţel! Lasă-l în pace!
"Treci în spatele meu, băiete, te apăr eu!"
Trebuie să-l apăr pe băieţelul ăla!
Şi are mai multe vârste.
Să-l apăr pe băieţelul de cinci ani cu roata de tors.
Dar şi pe ăla de şase ani care se uită în oglinda din dormitorul părinţilor
şi-l imită pe prinţul Charles.
Ăla are nevoie de multă protecţie.
Cel mai jenant moment din viaţa mea, şi eram singur-singurel.
A fost nasol.
M-am aşezat pe pat, am închis uşa şi mă uitam în oglindă...
Şcoala mea făcea un concurs de talente
şi eu am zis că pot să imit lumea, deşi nu puteam.
Aveam şase ani şi eram un mincinos. Şi ce?
Nu ştiam că niciun copil de şase ani nu e-n stare să imite.
Niciunul dintre voi nu ştiţi...
Nu ştiţi un puşti de şase ani bun la aşa ceva,
de care să ziceţi: "L-ai văzut pe copilul lui John?
"Îl imită genial pe McConaughey, ia să-l auzi!"
Da, da, da...
Tare puştiul ăla! Le placi ălora din Northampton!
Tot turneul n-ai fost aplaudat, piciule.
Îl mai imiţi pe McConaughey o dată?
Super!
Îi rupi!
Mai faci una înainte să pleci?
Imită-l pe McConaughey în Detectivii din California!
Timpul e un cerc plat.
Eşti cam sumbru pentru un copil.
Bravo! Nu le-a plăcut aşa mult, a fost prea sumbru.
Chestia din Lupul de pe Wall Street a fost mişto, dar cercul e sumbru.
Timpul e un cerc plat.
James!
Bună, Jilly.
- Ce mai faci? - Ia microfonul!
Bine, îl iau şi trecem la alt clip.
În ce filme a mai jucat McConaughey?
Pentru Clubul cumpărătorilor din Dallas imit discursul lui de la Oscar.
Pentru că mi-l amintesc, a luat Oscarul. La discursul ăsta mă gândesc tot timpul.
Când eram mic,
un cunoscut m-a întrebat: "Cine e eroul tău?
"Cine e eroul tău?"
Şi eu am zis: "Eu de peste zece ani."
După zece ani, ne-am întâlnit iar
şi m-a întrebat:
"Ai devenit eroul tău?"
Şi eu i-am zis:
"Nici vorbă!"
Întreabă: "Şi acum cine e eroul tău?"
M-am gândit...
Şi i-am zis: "Eu de peste zece ani."
Întotdeauna, eroul meu o să fiu eu cel de peste zece ani.
Vă mulţumesc pentru premiu şi mulţumesc Academiei!
Bună! Gata, începem.
Aveam şase ani şi asta am zis, verbatim, în ziua aia.
Mi s-a întipărit în minte de jenant ce a fost.
"Bună, eu sunt prinţul Charles."
Ştiu că introducerea a fost lungă, dar facem o pauză.
Suntem la jumătatea numărului şi fac o pauză
doar pentru că niciunul n-o să ghiciţi ce se întâmplă mai departe.
"Bună, eu sunt prinţul Charles.
"Asta e pisica."
Şi atât a durat cariera mea de imitator.
Aveţi dreptate dacă credeţi
că a doua zi dimineaţă m-am dus direct la şcoală
şi am zis bine-cunoscuta replică:
"Bună ziua, dnă Weaver. Aş vrea să mă retrag din concursul de talente.
"De ce? Pentru că n-am talent. Pentru că n-am talent."
Aia a fost concluzia mea. Nici nu urcasem încă pe scenă.
"N-am talent."
Deci dacă mi-aţi văzut vreun spectacol şi, statistic, unii poate aţi făcut-o...
Dacă m-aţi văzut într-un spectacol care merge bine şi, din senin,
din public nu înţelegeţi de ce,
vă spun că spectacolul e de rahat...
"Spectacolul ăsta e de rahat!"
Să ştiţi că n-are legătură cu voi.
În majoritatea serilor, când mă uit în public,
văd faţa mea de la şase ani spunând în oglindă:
"Nu aşa vorbeşte prinţul Charles!
"Şi ce caută pisica în număr?"
Familia regală avea câini! Le plac câinii corgi!
Se putea şi mai rău!
- Se putea mai rău? - Puteai fi prinţul Andrew în anii '90!
Puteam să fiu prinţul Andrew în anii '90?
Aplauze pentru un pedofil!
Tu ai... Cum te cheamă, spectatorule?
- Danny. - Danny. Nume fals. Danny?
Poţi să-l imiţi tu pe prinţul Andrew în anii '90, te rog?
- Nu se cade. - Nu se cade?
Aşa trebuia să spună el în anii '90.
Ar fi fost bine. Ne-ar fi scutit de multe necazuri.
Mai trebuie să protejez şi un băiat de opt ani
care, din senin, a înscris câinele familiei la un concurs canin.
Nu ştiam că merg la un concurs canin când m-am trezit dimineaţă.
Ne plimbam prin pădure, toată familia, şi am ieşit într-un câmp
unde se ţinea un concurs canin improvizat. Nu mă aşteptam.
Lumea se uita de pe păturile de picnic. Şi, de cum m-am aşezat pe iarbă,
tot ce-mi doream să fac în viaţă
a fost să câştig concursuri canine.
Din toată inima mea.
Aveam un câine cu mine,
dar n-aş spune că era pregătită pentru concurs.
Era un şoricar miniatural şi fusese cel mai mic dintre pui.
Când am luat-o de la stăpână,
avea mulţi pui de şoricar sănătoşi şi unul mai mic decât ceilalţi,
cu spinarea strâmbă, coada în sus ca o maşinuţă pe sârmă
şi urechile ca un ghidon de bicicletă.
Am convenit cu toţii că trebuie s-o luăm acasă,
altfel o să ne facem griji pentru ea toată viaţa.
Tata refuzase ani de zile să ne ia câine,
dar îl convinseserăm.
Zice: "Bine, vă iau câine cu o singură condiţie."
Toţi trei eram în şcoala primară.
Credeam că condiţia o să fie să fim responsabili.
Să facem curat după el, să-l hrănim...
Dar bărbatul ăsta de 40 de ani zice:
"Bine, vă iau câine, cu o singură condiţie.
"Eu îi pun numele."
Ştiţi când vă pică fisa că şi ai voştri sunt copii la suflet?
Voia să boteze un căţel. Adorabil! L-a botezat ca un copil.
A botezat un şoricar miniatural...
Mini.
Foarte drăguţ, dar nu cred că era nevoie să intervină.
Eram trei copii de primară. Propuneam Mini, Şoricar şi Cuţu.
Nu era nevoie să te bagi, David. Pe loc repaus!
S-a prins că nu ne-a impresionat şi zice:
"Nu se scrie cum credeţi voi."
Şi cum se scrie, campionule?
"M-I-N-N-E-Y."
Mama l-a întrebat de ce se scrie aşa.
Pe atunci, tata era profesor la gimnaziu.
Zice: "Pentru că, acum zece ani, am avut un elev
"pe nume Steven Minney şi numele lui aşa se scria."
Îmi amintesc că am fost derutat, dar şi supărat.
Nu mă gândeam la chestii nasoale, ca voi.
Gluma cu prinţul Andrew v-a băgat chestii în cap.
Sigur, după ce am plecat mama l-a întrebat:
"Cine e băiatul ăla şi de ce contează?"
Sigur au purtat discuţia asta.
Dar noi ne gândeam doar că avem un tată ciudat.
Dar, fiţi atenţi... Eu am 39 de ani, aproape vârsta lui de atunci.
Şi-mi fac griji că o să devin ca el pentru că acum mi se pare şi mie haios.
Cred că e obiectiv amuzant, e amuzant în sine
ca, dacă copiii tăi vor câine, să li-l botezi
după alt copil, pe care nu l-au cunoscut şi habar n-au cu ce se mănâncă.
Şi, din pricina asta,
m-am gândit la Steven Minney cât a trăi câinele ăla.
Eu, fratele şi sora mea vorbeam mereu de Steven Minney.
Conversaţii lungi, în care ne gândeam cum ar fi ca adult.
"Steven Minney o mai sta în cartier? "Cum şi-o câştiga Steven Minney pâinea?"
Am aflat ce s-a întâmplat cu Steven Minney la zece ani,
când m-am înscris la cercetaşi.
Şi, să vedeţi întorsătură,
Steven Minney era liderul meu de trupă. Pură coincidenţă.
O fi mic Ketteringul, dar e incredibil.
Dar uite care-i poanta: eu nu ştiam că şeful meu de trupă e Steven Minney.
Dac-aţi fost la cercetaşii Lupişori, ştiţi deja
că şefii de trupă nu-şi spun pe numele reale.
Îşi spun...
Şi dacă n-aţi fost la cercetaşi, atenţie, o să sune ciudat.
Îşi spun după personajele din Cartea Junglei.
Vă las să vă obişnuiţi cu ideea unei lumi în care se întâmplă asta.
E o poveste adevărată. Îşi spun Bagheera, Akela...
Nume de câini mai bune ca Steven Minney. Aşa îşi spun.
Şi ne puneau şi pe noi. Eram copil şi trebuia să mă uit la un adult
şi să-i zic: "Cum a fost în weekend, Baloo?"
"Bine. Fă semnul Illuminati din mâini şi zi că o iubeşti pe regină."
"Promit să fac tot posibilul..."
Mă obligau să recit asta la zece ani.
În fiecare zi, trebuia să spun că promit să fac tot posibilul
şi că-mi fac datoria faţă de Dumnezeu şi de regină.
Şi dacă nu spuneam, n-aveam voie să mă joc cu o minge de spumă.
N-aveam habar...
că Shere Khan era Steven Minney.
Până într-o zi, când a venit tata să mă ia
şi a început să stea de vorbă cu Shere Khan.
Am aşteptat pe hol jumătate de oră să termine.
Toţi Lupişorii plecaseră acasă. La fel şi liderii, Regele Louie şi restul.
Şi mai târziu, în drum spre casă, tata zice:
"Ştii cu cine vorbeam acolo?"
"Da, tată.
"Îl cheamă Shere Khan, îl văd săptămânal.
"Îl cunosc mai bine ca tine."
"Nu. Ăla era Steven Minney."
"Steven Minney ăla? Faci mişto de mine?
"Nu e bună gluma, tată, să ştii.
"Ăla e tipul după care ne-am botezat câinele? Pe bune?
"Vorbeşti serios?
"Da. Ăla e Steven Minney
"după care am botezat şoricarul."
Dar nu mi-a zis să nu-i spun lui Steven Minney,
fiindcă adulţii nu se bucură când străinii botează câini după ei.
Toată săptămâna am fost în priză.
Abia aşteptam să-l văd pe Steven Minney marţi!
M-am lăudat la fratele şi sora mea. "Acum îşi spune Shere Khan. Îl cunosc!"
Vine seara de marţi. Îmi ignor prietenii şi mă duc drept la el.
"Te cheamă Steven Minney!
"M-I-N-N-E-Y.
"Ne-am botezat şoricarul după tine, Steven Minney!
"Era stârpitura cuibului.
"Tata nu te-a uitat niciodată.
"Când am vrut câine, tata a zis că are o singură condiţie:
"să-l numim după elevul lui de acum zece ani, Steven Minney.
"Mă gândesc la tine în fiecare zi.
"Sora mea speră că ai găsit dragostea în braţele cuiva."
Stăteam în iarbă şi mă uitam la concursul canin.
Cu Steven Minney, şoricarul, lângă mine.
Îi întreb pe ai mei: "Mamă, tată, îl pot înscrie pe Steven Minney la concurs?
Aş vrea să-l înscriu."
Şi m-au lăsat, pentru că era gratis
şi i-a durut în cot.
Îmi amintesc că m-am uitat pe fişa de înscriere
şi majoritatea categoriilor erau bazate pe aspect. Pentru noi era frumos,
dar ştiam că scorţoşii ăia n-o să înţeleagă.
Aşa că am găsit o categorie mai uşchită: "Dă cel mai tare din coadă".
Steven Minney dădea din coadă încontinuu acasă. Câştigăm negreşit!
E tot o poveste din alea. Nu e nevoie s-o termin.
Ştiţi cum se termină.
Ştiţi că nu se termină cu "şi am câştigat concursul."
Ştiţi ce urmează.
Pe scenă erau patru adulţi cu câinii cu cozile razna
şi eu cu un câine care putea să fie împăiat,
care stătea complet impasibil,
iar adulţii de pe pături mă arătau prietenilor şi râdeau de leşinau.
Şi eu am făcut ce ştiam mai bine: am izbucnit în lacrimi.
Era specialitatea mea. Tre' să mulţumeşti publicul!
Credeţi că McCartney nu cântă Blackbird? Fiţi serioşi!
Mereu izbucneam în lacrimi.
Am plâns la roata de tors,
am plâns la concursul canin,
am plâns când am aflat că a murit Isus...
"Cele trei hopuri", cum li se zice la mine acasă.
N-am plâns niciodată mai mult decât când am aflat că a murit Isus.
A fost urât de tot, frate.
Am aflat la patru ani.
Am fost crescut în religia creştină, dar nimeni nu-mi zisese surpriza.
Ştiam doar că am un prieten care mă iubeşte.
James Acaster trăia fericit!
La patru ani, am mers la biserică în duminica de Paşte.
Abia aşteptam!
Doar acolo socializam, încă nu eram la şcoală.
Încă mai credeam că e mişto să fii creştin.
Mă duceam la biserica mişto, unde mergeau copiii mişto.
Era Paştele şi lumea sărbătorea mai mult ca de obicei.
Era plin de lume.
Şi eu: "Lăudat fie Domnul! De-aia venim la biserică.
"Ce sărbătorim?
"Ceva super, din câte se pare!"
Şi fiecare cântec al trupei rock, da, era genul ăla de biserică,
fiecare piesă a trupei rock
era de genul: "A murit!
"A murit!"
Şi eu stăteam acolo, la patru ani...
"Sper să nu vorbească de cine cred eu!"
Din câte-mi amintesc, lacrimile mi-au izbucnit orizontal.
M-au propulsat în spate din mulţime,
ca în Orice, oriunde, oricând.
A fost cam periculos!
N-am mai făcut chestia asta cu un microfon cu cablu.
M-am cam rugat lui Isus să mă salveze!
M-am întors brusc la credinţă.
M-am întors. "Dacă exişti, iartă-mă că am făcut mişto!
"Te rog, salvează-mă!"
Ştiu că m-am izbit de zid
şi am căzut în genunchi, plângând cu sughiţuri pe podea.
Şi trece un moş pe lângă mine.
"James, eşti bine? De ce plângi, prietene?"
"A murit Isus!"
- "A murit Isus." - Spoiler!
Ce? "Spoiler"?
N-o să-ţi vină să crezi ce se întâmplă în continuare!
Nu-ţi dau spoilere, dar cred că e bazat pe trilogia Matrix.
Cred că de acolo au luat ideea.
Auzi, "spoiler"...
Aş vrea eu să fi spus "spoiler"!
Dar n-a zis. În loc de asta, a spus:
"Nicio grijă, a murit pentru tine!"
"Scuze, ce legătură am eu? Ce vorbeşti acolo?
"De ce a murit Isus pentru mine?"
"Din cauza lucrurilor rele pe care le-ai gândit, zis şi făcut.
"Da, de-aia l-au executat public. Ştii ce e răstignirea? Să-ţi explic!
"Ai patru ani
"şi nu eşti copilul meu.
"O să-ţi explic detaliat ca Mel Gibson
"cum e să fii răstignit.
"Paşte fericit!"
Deci dacă vă uitaţi la spectacol şi vă gândiţi:
"Poveştile astea nu-s aşa dramatice! Nu pricep de ce bărbatul ăsta adult
"a legat atâta vinovăţie şi ruşine de nişte banalităţi",
nu uitaţi că, la patru ani, din cauza mea, romanii mi-au omorât prietenul.
Spun repede o poveste optimistă cu biserica pentru creştinii din public.
În biserica aia, la şapte ani, am ţinut primul spectacol din viaţa mea,
primul spectacol cu public pe bune.
Surpriză, a fost un sketch.
Eu şi tata.
Tata l-a scris şi, inevitabil, şi-a dat rolul lui Dumnezeu.
E singura mărturisire a mea la care psihologul a râs în hohote.
Când i-am povestit de concursul canin, n-a spus...
Să fie clar, e un psiholog excelent. N-a spus:
"James, să nu uiţi
"că, de fiecare dată când eşti pe scenă, în faţa publicului, nu eşti singur.
"Eşti pe scenă cu şoricarul ăla."
N-a spus aşa, dar, negreşit, aşa mă simt în fiecare seară.
Parcă de fiecare dată protejez un băieţel
şi acolo e un şoricar micuţ care stă complet impasibil.
Deci, când mă iau de voi că nu râdeţi, vreau să spun:
"Dă din coadă, Steven Minney!
"Te rog, Steven Minney, dă din coadă! Suntem ridicoli!
"Suntem ridicoli, Steven Minney!
"Suntem teribil de ridicoli."
Atunci mi-a fost cel mai ruşine după spectacole în toată viaţa mea.
Când m-am luat de public că n-a râs suficient.
E superjenant de câte ori am făcut-o.
Foarte jenant.
Cel mai tare am beştelit un public pentru neparticipare
când am fost angajat
să le citesc o poveste de Roald Dahl unor preşcolari.
Sunt mai multe motive pentru care s-a întâmplat aşa.
În 2018, citeam George şi miraculosul său medicament.
Mie cartea aia mi-a schimbat viaţa! Mi-a citit-o mama când eram mic.
Cartea aia a fost primul meu contact cu comedia.
Cu toţii ştiţi ce v-a făcut să vă placă comedia.
La mine e cartea aia. Am râs în hohote, nu ştiam că te poţi simţi aşa.
Deci, în 2018, când mergeam la Ziua Roald Dahl,
îmi formasem aşteptarea nerealistă
că o să le schimb viaţa copiilor ălora.
Exact aşa se simţea instructorul de yoga în drum spre şcoala mea.
Deci merit tot ce mi se întâmplă în povestea asta.
În al doilea rând, era o zi specială, 18 septembrie,
Ziua oficială Roald Dahl. Mulţi dintre voi ştiţi.
Închiriaseră castelul Cardiff.
În fiecare cameră din castel urma să fie cineva
care să citească altă carte de Roald Dahl.
Sună bine în teorie, dar în practică,
eu stăteam în turn şi citeam George şi miraculosul său medicament,
într-o linişte de mormânt, şi n-o auzeam decât pe Floella Benjamin
distrându-se mult mai bine jos, în sala de banchete,
citind Charlie şi fabrica de ciocolată printre aplauze şi râsete.
Stăteam pe un scăunel, cu 35 de copii în faţa mea.
Dacă aţi fost atenţi, nu e cazul să vă spun de ce eram stresat.
Am citit cât de frumos am putut.
"George i-a dat bunicii doctoria
"şi ea a crescut aşa mare, că a ieşit prin tavan!"
Şi toţi copiii stăteau...
Ca nişte şoricari împăiaţi.
Şi n-auzeam decât "cu ce te alegi când înfuleci dulciuri"
din sala de mai jos.
Cred că momentul în care am cedat
a fost când a trebuit s-o imit, nu ştiu dacă asta are legătură...
pe bunică.
Dacă trebuie să vă amintesc, bunica luase doctoria şi ieşise prin tavan.
A tot crescut până a spart acoperişul şi a rămas blocată în el.
Nu vreau să fiu nesimţit, dar e amuzant.
Ştiu că pe voi nu v-a nenorocit mamaie, dar e haios când un bătrân păţeşte asta.
Când rămâne blocat în acoperiş.
Pot să te întrerup?
Dacă vreau să mă întrerupi? Păi...
Da, aş vrea să fiu întrerupt de cel mai politicos spectator.
Mi-ar plăcea la nebunie.
- Cum te cheamă? - Stuart.
Stuart. Salut, Stuart!
Foarte frumoasă şi protocolară introducere la întrerupere!
Îmi place mult.
Stuart, dă-i înainte!
- Lasă-mă să mă gândesc. - Absolut!
Apreciez, da. Ar trebui să te gândeşti.
Asta...
e o identitate bine creionată.
Nu-l putem vedea toţi, dar toţi ştim cum arată.
"Pot să te întrerup?"
E amuzant instantaneu! Şi e foarte greu, să ştiţi,
să deschizi cu o replică amuzantă.
E foarte greu.
A fost amuzantă, a fost originală, ne-a arătat ce fel de om e...
Şi când l-am întrebat de nume, a spus: "Stu. N-o să exagerez.
"O să zic Stuart. Ştiu ce atuuri am."
"Cu ce mă întrerupi?" "Lasă-mă să mă gândesc."
E de-a dreptul amuzant.
Dar eu pot să te întrerup?
Dacă vreau să mă întrerupi tu? Deja ai imitatori!
Aşa de bun eşti!
Ai idee de cât de mult timp e nevoie...
Pentru majoritatea comedianţilor, trece peste un deceniu
până să apară imitatorii şi să începem să ne vedem influenţa în lumea comediei.
Tu ai spus prima glumă şi deja ai un imitator în primul rând.
"George!" Asta e bunica. Începem!
Asta e bunica.
Deci le citeam copiilor.
Şi ăsta e momentul când am cedat nervos.
"George!
"Viermişor împuţit!
"Ţânc mucos!
"Scoate-mă imediat de aici!"
Şi imediat după aia am spus: "Băi, vă distraţi sau nu?"
Unor copii de grădiniţă! Aşa nesigur sunt pe mine.
Parcă s-ar duce luni-dimineaţă la grădi: "Ce-ai făcut de Ziua Roald Dahl?"
"L-am văzut pe James Acaster ăla. Nu te deranja."
Partea cea mai nasoală e
că era primul din şase grupuri de copii cărora trebuia să le citesc atunci.
Spoiler: i-am beştelit pe toţi!
La ultimul grup am încheiat capitolul fără comentarii.
Când închideam cartea şi eram aproape la liman,
m-am uitat la un puşti care stătea singur în primul rând şi am zis:
"Tăcere din nou. Minunat..."
Şi gata, l-am marcat pe viaţă.
Aşa o să rămână.
O să crească, o să devină adult
o să se ducă la stand-up, o să audă un banc, lumea nu râde...
"Aoleu! Tăcerea e rea.
"Kermit!" Şi o ţinem tot aşa.
Nimeni nu se vindecă. Nimeni nu învaţă.
Pasăm durerea de la unul la altul.
Asta trebuie să-mi amintesc şi eu când sunt aici.
Prioritatea numărul unu e să-l protejez pe băieţel.
Dar aş fi ignorant dacă n-aş înţelege că şi voi v-aţi adus sinele mai tânăr.
Îl ţineţi toţi în braţe. Unii îl protejaţi. Alţii nu-l protejaţi.
De-aia fiecare spectacol de stand-up e o mare varză.
Eu sunt un bebe care are grijă de o creşă.
Sunt Tommy Pickles, asta sunt.
La fiecare spectacol sunt Tommy Pickles şi încerc să nu fiu Angelica.
Pentru fiecare puşti care a plâns la roata de tors, sunt 35 care au stat
şi s-au uitat la ăla care urla. Credeţi că nu i-a afectat?
Cresc, vin la spectacol şi se întreabă: "De ce îmi fac griji pentru comediant?
"De ce? Frate, sper să toarcă frumos.
"Adică să spună bancuri mişto. Ce naiba mi-a ieşit pe gură?"
La toate poveştile pe care vi le-am zis azi
m-am tot gândit, mai ales în carantină.
Cred că în carantină ne-am gândit toţi la cum ne raportăm la munca noastră.
Şi nu pretind că am avut aceeaşi experienţă. Eu sunt plin de bani!
Şi e important să recunoaştem lucrul ăsta.
Adică...
M-am săturat să fie celebrităţile,
printre care mă voi număra şi eu până la moarte,
autoritatea în materie de carantină.
Mai ales de la celebrităţi am auzit "cum a fost în carantină".
Uneori, cel mai nasol e când se prefac că au învăţat o lecţie profundă
care ne-ar prinde bine tuturor.
De pildă: "Nu multă lume spune asta, dar mie carantina mi-a prins tare bine.
"Înainte de carantină munceam până la epuizare.
"Şi a venit carantina şi m-a obligat să pun frână.
"Pentru prima oară, fac un pas înapoi şi reflectez.
"Şi mă întreb dacă aşa vreau să trăiesc pe mai departe.
"Vreau să lucrez cu oamenii ăştia? Asta vreau să fie cariera mea?
"Şi vreau să le spun ascultătorilor că nu e nevoie să muncească tot timpul.
"Nu vă mai umpleţi jurnalele cu muncă!
"Puneţi frână şi faceţi un pas înapoi!
"Şi o să vă daţi şi voi seama
"că faceţi destui bani cu podcastul vostru culinar."
Pentru mine, carantina a fost super. Sper să mai vină una şi să fie veşnică!
Pentru prima dată într-un deceniu, eram relaxat seara,
pentru că nu treceam prin asta.
Şi ziua era bine, aveam grijă de mine.
Am început să fac yoga. Unde a fost yoga toată viaţa mea?
Nu vă spun de chestiile astea la şcoală!
Bagă asta în programă, Blunkett!
Am făcut carantina cu iubita mea, persoana mea preferată. Beton!
Ne potrivim foarte bine.
Ştiu că atunci când spui chestia asta lumea e sceptică. Rezonabil.
Dar vă spun ceva. Să vedeţi ce ne potrivim!
Pe mine mă ştiţi. Ştiţi partea asta.
Tot ce trebuie să ştiţi despre ea e că s-a dus la coafor să se vopsească
şi, ca referinţă, ca să-i iasă culoarea pe care o voia, a adus o poză cu un cal.
Cu asta avem de-a face. Sunt îndrăgostit lulea!
Şi nu era o simplă poză.
Am vrut să văd dacă i-a ieşit culoarea şi mi-a arătat-o.
Era o memă cu un cal!
Ştiţi ce zic? O memă cu un cal.
O poză cu un cal cu o coamă lungă şi bogată.
Şi mema era aşa: "Poate e natural.
"Poate e nechezol." Ştiţi, nechezat?
Cum fac caii?
I-a arătat-o unei stiliste.
"Aş vrea să-l faceţi să pară natural. Mersi mult, doamnelor!"
Nu eram acolo, dar sunt sigur că lumea a zis:
"Bat pariu că iese cu James Acaster."
Abia când s-a ridicat carantina,
am observat că anxietatea şi stresul mi-au revenit în forţă.
Mergeam cu trenul de la Londra la Kettering
şi vagonul nostru a fost ocupat de o găşcuţă de adolescenţi.
Ar fi super dacă am putea să fim maturi şi să recunoaştem că e înfricoşător.
Ştiţi ce zic?
Au început imediat să se dea în stambă. Se vânturau pe culoar,
împingându-se reciproc în noi.
Aruncau chestii. Urlau şi înjurau din toţi bojocii.
La un moment dat, şeful a sărit în capătul vagonului,
a scos din buzunar o sticlă plină de cola şi...
la nivelul capului nostru, fără s-o potrivească,
bum, a lansat-o în compartiment!
A ricoşat de un geam. Bum, bum! Era să-i scoată ochii unui tip.
Şi tipul, om la vreo 40 de ani, a reacţionat aşa.
S-a făcut că nu s-a întâmplat!
Exact cum făcea cu bătăuşii la şcoală.
Şi aşa am făcut toţi. Cum şi-au început numărul,
am revenit la vârsta la care s-a luat cineva prima oară de noi.
Era un om de afaceri prosper, la vreo 50 de ani,
care stătea un pic mai încolo. Tot ce avea era scump.
Puştii l-au înconjurat şi l-au poreclit Rahat,
pentru că avea o geantă de rahat.
Şi omul ăsta matur, care avea sigur firma lui,
le-a răspuns aşa:
"Da, băi, ce rahat de geantă! Nu, băieţi?
"Ce fraier are aşa un rahat de geantă?"
Ne uitam la el şi ne gândeam: "Ai puţină demnitate!
"Îţi baţi joc de geanta ta cu copiii. Ai angajaţii tăi, frate!"
La un moment dat, şi-au scos manualele şi au început să le rupă paginile.
Le-au făcut ghemotoc şi s-au bătut cu ele prin compartiment,
cu noi în bătaia focului.
Era hârtie de manual şcolar, da?
Lucioasă, cu muchii tari.
La un moment dat, un puşti făcuse un bulgăre de hârtie.
Amicul lui era în capătul opus al vagonului.
L-a aruncat cu toată forţa în amicul lui,
dar a lovit o femeie care stătea aici.
Drept în faţă. Am simţit toţi.
Altă femeie, care n-o ştia, s-a ridicat şi i-a luat la refec.
Poate aţi fost cu transportul în comun
şi o gaşcă, mereu tipi, poate de 13, poate de 60 de ani,
încearcă să intimideze restul lumii pentru că nu şi-au procesat emoţiile.
De fiecare dată se ajunge în punctul
când o femeie e obligată să se certe de una singură cu toată gaşca,
în timp ce bărbaţii ca mine stau şi se roagă: "Doamne, ajut-o!
"Nici nu pot să mă uit la ea, o să dea în mine primul.
"Te rog, apăr-o! Iartă-mă că ţi-am ucis fiul.
"Sigur ţi-a trecut până acum supărarea, Doamne, apăr-o pe femeia asta!"
"Să vă fie ruşine!"
Dar şeful a întrerupt-o şi a început să strige la ea nişte chestii
pe care sper că, pentru că are 13 ani, încă nu le înţelege complet,
dar erau bulite rău.
Tipa tace şi se aşază. Şi restul vagonului e şi mai jalnic.
La staţia următoare, se ridică un moş să coboare.
Şi tot ce trebuie să ştiţi despre tipul ăsta e că era chel.
N-avea păr pe cap.
Şi puştii l-au anihilat de-a dreptul.
Tot drumul nu l-au scos din "ciao, chelule",
chestii neoriginale pe care le-a auzit de un milion de ori.
După ce a coborât pe peron, în loc să plece mai departe, s-a întors
şi s-a uitat în vagon furios, cu ochii zbătându-i-se, la puşti.
Se aude semnalul că se închid uşile şi ăla strigă: "Ai voştri nu vă iubesc!"
Uşile s-au închis şi trenul a plecat.
"Ai voştri nu vă iubesc!"
Părinţii lor sunt morţi!
Cum naiba nu mi-a zis nimeni asta tot turneul?
E răspunsul perfect!
Îmi plac spectatorii enervanţi care apreciază structura.
Două chestii.
Sunt fiert că nu m-am gândit eu la răspunsul ăla.
Am ţinut spectacolul ăsta de nenumărate ori
şi niciodată nu m-am gândit la el,
nici măcar în treacăt.
În al doilea rând, mă bucur că nu m-am gândit,
pentru că mă enervam dacă era replica mea şi o spuneai tu.
Poate unul şi-a îngropat recent mama.
"Poate unul şi-a îngropat recent mama."
Da, absolut. Excelentă adăugire la glumă!
E solidă ca structură,
dar e prea macabră.
Şi felul cum ai spus-o...
interpretarea a fost foarte morbidă.
"Poate unul şi-a îngropat recent mama."
Ne-au trecut fiori pe şira spinării.
Ce dracu'? Ştiu că şi eu am zis la fel.
Exact asta am zis şi eu la început. Ţi-ai amintit verbatim. Impresionant!
Dar ce Dumnezeu...
Probabil s-au sinucis!
Se acceptă. Stai aşa! Tipul ăla a mers mult prea departe.
Bravo!
Toată lumea credea că gluma ta e cam macabră
şi după aia auzim o chestie pe care un tip a zis-o din capul lui...
Cine a strigat aia? Fă-mi cu mâna!
Bună, prietene! Cum te cheamă?
Richard.
Ce-ţi filează, prietene?
- Ce? - Cât timp ai?
Cât timp am? Ştii ceva? Am cât timp vreau eu.
"Ai voştri nu vă iubesc!"
Sunt morţi!
Sunt morţi? Bine. Hai să repetăm faza! Toată lumea să-şi amintească ce-a zis!
Da!
Structural, îmi place. E un răspuns bun.
Mi-a plăcut. Absolut.
Sunt fiert din două motive. Că nu m-am gândit eu la răspunsul ăla...
Am ţinut spectacolul de nenumărate ori şi nu m-am gândit.
În al doilea rând, mă bucur că nu m-am gândit,
pentru că mă enervam dacă spuneai tu poanta în locul meu.
Dar e mişto.
"Părinţii lor sunt morţi!"
Poate unul şi-a îngropat recent mama!
Macabru! E prea...
Şi asta e o replică solidă.
Am zis mai devreme. Dar a fost prea macabră.
Şi felul cum ai spus-o... "Poate abia şi-au îngropat părinţii."
Macabru rău de tot!
Dar, sincer, felicitări că ai încercat, bravo!
S-au sinucis!
Nu ştiu dacă aţi auzit.
A fost mult prea... Ai scăpat! A fost mult mai macabru.
Ce dracu'? Cine a zis asta? Fă-mi cu mâna!
Cine a zis asta?
Cum te cheamă?
Richard.
Ce-ţi filează, Richard?
Ce-ţi filează, prietene?
Cât timp am? Mult timp.
Mult timp. Dar...
Nu aşa mult cât aveam prima oară când ai zis asta,
dar destul de mult.
Puştii terorizau în continuare lumea şi venise rândul meu.
Stăteam în ultimul rând şi mă rugam să le fi plăcut Would I Lie to You?
M-au înconjurat. Şeful se aşază pe rândul din faţă, cu spatele la mine.
El şi amicul lui îşi trag pumni în coapse, nu mă bagă-n seamă.
Trei se sprijină de peretele din spatele meu.
Mi-i amintesc cu scobitori în gură. Ştiu că nu e aşa.
Ştiu că-mi imaginez, dar asta era atmosfera.
Dar nu mă bagă-n seamă.
Şi ultimii doi stăteau aici.
Unul, sprijinit de bagaje, nu mă bagă-n seamă.
Dar unul stătea lipit de scaune şi se zgâia la mine nonstop.
Ăla mă băga în seamă.
Eu stăteam şi mă uitam pe geam.
Mă făceam că nu ştiu ce se întâmplă.
De parcă aşa se merge cu trenul în zilele noastre.
Nu stau să mă uit pe telefon ca un om normal.
Mă uit pe geam, ca un personaj de-al lui Enid Blyton.
Ce zi splendidă pe calea ferată!
Ăla e Cecil?
E canalia de Cecil Armitage!
Cu bine, Cecil! Am plecat la oraş.
Şi puştiul ăsta...
"Bă!" Mă uit la el.
"La ce dracu' te zgâieşti?"
Excepţional!
Aveam un adversar de top.
Vedeţi voi, eu ştiu legile junglei.
Când cineva spune "bă", nu-l ignori. Dar dacă te uiţi la el, ţi-o ceri.
Singura mea scăpare ar fi fost ca, după "bă", să-i fi zis:
"Da? Cu ce te pot ajuta, tinere?
"Cred c-o să plouă, sper că ţi-ai adus galoşi!
"Ăla e Montgomery cumva? E golanul de Montgomery!
"Cu bine, Montgomery! Crăciun fericit ţie şi familiei!"
"Bă! La ce dracu' te zgâieşti?"
Mi-ai zis "bă", deci m-am uitat la tine.
Aşa i-am zis.
Eram din nou copil la roata de tors.
Mi-ai zis "bă", deci m-am uitat la tine.
"Eşti obraznic cu mine, amice?"
Aveam 36 de ani.
Era ştiinţific imposibil să fiu obraznic cu un băiat de 13 ani.
Dar nu i-am zis asta. Nu ştiam ce să-i zic.
Văzusem tot ce făcuseră toţi ceilalţi. Nimic nu mersese.
Nu cred că aş fi spus ce am spus atunci în niciun alt moment.
Dar abia ieşisem din carantină, încă gândeam ca în carantină.
Vorbisem des despre cum să fac faţă confruntărilor,
mai ales spectatorilor sâcâitori.
Vorbisem la şedinţele de terapie pe Zoom,
pe care mi le permiteam când voiam eu.
Aşa că mi-am zis că o să-i răspund puştiului ca un adult.
O să-i răspund sincer.
"Eşti obraznic cu mine, amice?"
De ce încerci să mă sperii?
"Ce, bă, te-ai speriat?"
Da, m-am speriat. Mă sperii şi acum.
Când am zis "mă sperii şi acum", atitudinea i s-a schimbat complet.
Bravada s-a risipit ca un fum. Era iar un puşti de 13 ani.
Pe faţa lui se citea: "Ce am ajuns?" Parcă nu procesa situaţia.
S-a panicat şi s-a uitat la şef
ca un angajat McDonald's care se uită după manager.
"Asta nu era în manual!
"Vino să mă ajuţi, ăsta zice că e speriat!"
Şeful se saltă şi mă priveşte peste scaun:
"De ce dracu' ţi-e frică?"
Mi-a zis "bă".
Aşa că m-am uitat la el şi mi-a zis: "La ce dracu' te zgâieşti?"
Şi ştiu că ţi se pare o prostie, dar eu nu suport chestiile astea.
Sunt anxios şi când mi-e bine.
Dacă un străin se ia direct de mine, eu paralizez.
Aţi aruncat cu chestii, aţi urlat la lume, aţi intimidat tot vagonul
şi acum m-aţi înconjurat.
În situaţii ca asta, lupţi, fugi sau te blegeşti. Eu mă blegesc, ştiu.
Deci e o situaţie înfricoşătoare şi sunt speriat.
Şeful s-a uitat la mine şi a zis:
"Faceţi-i puţin loc, e speriat. Daţi-vă mai încolo, faceţi-i loc!
"De ce speriaţi lumea, mă?
"Au fost doi ani dificili şi voi speriaţi lumea în tren?
"Mare scofală vă credeţi! Scoateţi scobitorile din gură!"
Când i-am zis puştiului că sunt speriat,
ceilalţi adulţi din tren s-au uitat la mine cu expresia:
"Cred că ăsta e primul dintre noi care moare."
Când m-au lăsat în pace, lumea se uita:
"Puteam şi eu să zic aşa! Şi mie mi-era frică!
"Mi-ai aruncat o sticlă de cola în ochi, ce dracu'!"
Ne-au lăsat în pace restul drumului. Au vorbit şi s-au uitat pe telefon.
Trenul a oprit la Wellingborough şi s-au dat jos.
Au trecut în şir indian pe lângă mine şi nu vreau să mă laud,
dar cu patru din şapte am bătut cuba. E bine!
Nu e la fel de cool dacă îţi spun "scuze că te-am speriat", dar merge.
Tu m-ai speriat cel mai rău, amice. Drum bun spre casă!
Subliniez că povestea asta, mai mult ca oricare din spectacol,
e sută la sută adevărată pentru că ştiu că nu pare.
Sună ca o metaforă pentru cum mă port cu spectatorii care mă întrerup.
Şi când spun că m-au lăsat în pace...
E singura chestie la care psihologul mi-a zis: "Ce minciuni mi-ai mai spus?
"Nu te-au lăsat în pace!"
Dar m-au lăsat! Toată povestea e sută la sută adevărată. Aşa a fost.
Faza cu "ai voştri nu vă iubesc"
am văzut-o în alt tren şi am paraşutat-o aici,
dar toate s-au întâmplat, toate sunt adevărate.
Ca să avem încredere unii în alţii, o parte a poveştii e inventată.
V-o spun acum şi ne despărţim ştiind adevărul.
Singura parte care nu e adevărată
e că Steven Minney era liderul meu la Lupişori.
Nu e adevărat. Nu mi-a fost lider la Lupişori.
Mi-a fost lider la Exploratori. Aveam 15 ani. Nu voiam să recunosc.
Dar aşa s-a întâmplat.
Şi nu-şi spunea Shere Khan, ci Steve şi eu tot nu m-am prins.
Vă mulţumesc pentru întreruperi! Când am început turneul acum doi ani,
nu ştiam cum o să se aleagă.
Am decis să las publicul să facă ce vrea,
ca să mă oblige să-mi corectez neajunsurile de comediant,
dar nu ştiam ce va fi dacă vă spun că puteţi face ce vreţi.
Şi am aflat că voi oricum făceaţi ce voiaţi voi.
V-aţi purtat ca într-un spectacol cu regulile intacte.
Asta am descoperit.
Oricum m-aţi vi întrerupt dacă voiaţi. Dacă nu, nu.
Am avut toate tipurile de spectacole,
de la linişte de mormânt timp de două ore,
la râsete nonstop, întreruperi continue,
o persoană care întrerupe şi restul o atacă,
spectacole care aproape dau în violenţă şi trebuie...
Dar aşa e în orice turneu.
Nu încerc să vă schimb pe voi. Încerc să-mi schimb reacţia faţă de voi.
Reacţia mea faţă de voi era nasoală
şi înrăutăţeam orice situaţie.
Dacă nu v-a plăcut spectacolul de azi, vă puteţi consola cu ideea
că era mult mai nasol înainte.
Mult mai nasol.
Încerc să am grijă de mine şi pe scenă, şi în afara ei.
Asta e cel mai greu.
Am încercat să-mi iau mai mult timp liber.
Pun frână, fac un pas înapoi.
Am fost cu iubita în vacanţă o săptămână la Disney World.
Am luat băiatul cu mine, evident.
Credeaţi că-l aduc pe scenă cu voi şi la Disney nu-l iau? Nu-s monstru!
Toţi cei cărora le-am zis că mergem o săptămână la Disney au întrebat:
"Ce? Fără copii?"
"Ba luăm copiii cu noi!"
Eu am luat băieţelul, ea, fetiţa
şi s-au distrat de minune împreună toată săptămâna la Disney.
Pentru mine... N-o să închei spunându-vă ce e o relaţie grozavă.
Pentru fiecare e altfel.
Dar, pentru mine, o relaţie bună e aia
în care nu vă înţelegeţi bine doar acum, ci şi, simultan,
fiecare versiune trecută a voastră se înţelege bine cu a celuilalt.
Şi nu trebuie să vă protejaţi copilul interior,
pentru că şi partenerul îl iubeşte şi vrea să-l protejeze. Şi uite ce e...
Ştiu că partea asta nu e amuzantă.
Dar asta păţeşti dacă scrii comedie din dragoste.
Nu e amuzant! E cea mai nasoală parte.
Mersi că aţi venit! Aţi fost grozavi şi m-am simţit bine.
Ne mai vedem! Vă mulţumesc. Noapte bună!
Subtitrarea: Raluca Dimitriu Transperfect Media