Dobro veče, narode northamptonske publike
i dobro došli na nastup Džejmsa Ejkastera, "Dobro došli, provokatori".
Pre nego što počnemo, da uspostavimo osnovna pravila.
Pod jedan.
Džejm Ejkaster ne sme da se ljuti ako publika provocira,
ako pričaju jedni sa drugima, telefoniraju,
ili su tiši nego što bi on voleo.
Pod dva.
Džejms Ejkaster ne sme da izdvoji nikoga ko nije provocirao,
naročito ne ljude koji su samo ustali da bi otišli do toaleta,
da bi izašli na vazduh, do bara, da bi otišli kući, ni one koji kasne.
Pod tri.
Džejms Ejkaster ne mora da odgovara na provokaciju
ako mu se ne dopadne, ali može da izbaci nekoga
ukoliko je taj neko nasilan ili koristi jezik mržnje.
Pod četiri.
Iako je karijeru proveo
trudeći se da kontroliše i nasitniji detalj
na svakom svom nastupu,
Džejm Ejkaster mora da prihvati šta god da se desi.
HBO KOMIČARSKI SPECIJAL
UŽIVO IZ DERNGEJT TEATRA, NORTHAMPTON
DŽEJMS AKASTER
TERAPIJA HEKLERIMA
Pokažite im kako se to radi!
Ovako mi to radimo!
Hvala, Northamptone.
Neverovatan osećaj.
Ja sam Džejms Ejkejster, izveštavam sa najbolje večeri svog života.
Svog profesionalnog života, zasigurno.
Ali najpre ću, kako bih vam dao neki kontekst,
da vam ispričam o svom najgorem nastupu u karijeri.
Desilo se na početku. Izgledao sam kao dete.
Pre nego što sam stigao do mikrofona,
jedna pijana žena me je isprovocirala.
Dobacila je: "Ej, zna li tvoja majka da si budan ovako kasno?
"Ej, mali, mali! Zna li tvoja majka da si budan ovako kasno?
"Rekoh, mali, mali!
"Ej, mali!
"Zna li tvoja majka da si budan ovako kasno?"
E pa, ovo je priča, kako sam jednom, da bih ućutkao provokatora,
rekao da mi je majka mrtva.
Pogledao sam gospođu i rekao:
"Moja mama je umrla."
I zatim sam dodao, neki smatraju sasvim bespotrebno:
"I to ne tako davno."
Zato što nisam želeo da me opet provocira.
Želeo sam da se postaram da će, bez obzira šta joj kažem
ona ostati tiha do kraja mog nastupa.
I bila je,
kao i ostatak publike,
koja je sažaljevala klinca
koji na sceni pokušava da odradi svoj stendap nastup
iako je nedavno sahranio rođenu majku.
Pojma nemam zašto sam to uradio.
Sišao sam sa scene i pomislio: "To je bilo ludo.
"O čemu si razmišljao? Šta bi ono?"
Tek sam poslednjih godina to prokljuvio.
Tako sam i mislio.
Vidite, ponekad je jednostavnije
da zajebeš odmah na početku.
Makar nije bila moja greška.
Danas je me isprovocirao mikrofon.
Zove se "Dobrodošlica provokatora",
a to se može reći i za tehničku podršku.
Ako žele da mi smeste, mogu to da urade.
Dobro su me počastili.
Zapravo, dodao bih,
bravo i za sve vas,
jer svi smo mogli to da čujemo.
Od trenutka kad sam progovorio,
svi su znali: "Mikrofon ne radi.
"Taj mikrofon ne radi. Ovo se snima."
I svi ste se potpuno fokusirali na ono što govorim
i bili u fazonu: "Uz tebe smo, stari."
"Svaki put kad pomislimo da treba da se smejemo, smejaćemo se,
"iako je ovo mučno za uši."
Najbolji nastup koji sam ikad imao desio se prošle godine
na zadnjem sedištu jednog londonskog taksija.
Dok sam se kasno uveče vraćao kući, taksista se okrenuo ka meni.
Rekao mi je: "Džejmse, decenijama sam taksista u Londonu,
"ali odlučio sam da se selim u Norfolk.
"Želim da budem bliže ćerki."
Rekao sam mu:" Čoveče, divna priča, ali shvataš li ti
"da ako želiš da budeš taksista u Norfolku,
"moraš da položiš gomilu teških testova.
"Moraš da zapamtiš sve rute u Norfolku.
"Svaku ulicu, svaki sokak,
"sve moraš da imaš u glavi."
"Stvarno?"
"Ma da."
"To se zove...
"Norič."
Ne sekirajte se ako niste razumeli foru.
Većina ljudi je ne ukapira.
To se zove ne baš dobra fora.
Ispričam je na svakom nastupu...
Tokom cele ture je pričam. Retko kad prođe dobro.
Uglavnom to završi kao najgora fora
svake večeri.
Ali pričam vam je jer nijedna druga fora nije tako dobro prošla
kao ova kad sam je ispričao taksisti.
Bila je baš po njegovoj meri.
Toliko se smejao da je to bilo strašno.
Uporno se prisećao fore sve do kuće
smejući se i ponavljajući "Norič."
Rekao je da će svim kolegama da ispriča foru
i da sam baš smešan.
To se desilo prošle godine,
ali tada sam prvi put u životu
pomislio:
"Možda bih mogao da budem stendap komičar."
Da bih vam ispričao o najboljem nastupu na kojem sam bio,
moram da vam ispričam o drugom najboljem.
"Američka utopija" Dejvida Bern na Brodveju.
Sjajna muzika i koreografija.
Održao je lep govor
o tome koliko je glasanje važno.
Onda se spustila dobra stara zavesa
i zasijala su predivna svetla Brodvejskog teatra.
Bio sam u drugom redu i par ispred mene je odmah ustao.
Srednjovečni hipsteri, belci čini mi se.
Okrenuli su se i pogledali publiku.
Niko još uvek nije ustao.
Pogledali su se i rekli:
"Glasaj, glasaj, glasaj,
"glasaj, glasaj, glasaj,
"glasaj, glasaj, glasaj."
I ni jedna jedina osoba im se nije pridružila
i to je najbolji nastup koji sam video.
Dejvid Bern: mesto broj dva.
Ta dva jebena idiota: mesto broj jedan.
Taj nastup sam gledao iz prvog reda, Dejvida Berna iz drugog.
Idemo, Kermite!
"Idemo, Kermite?" Čoveče.
Zašto sam obukao ovo?
Zajebao si me.
Ne mogu da verujem.
Mislio sam da ovo izgleda dobro.
Ali u pravu si. Izgledam kao žabac Kermit.
Odlična ti je upadica.
Sredio si me.
Znaš li kakav je osećaj kad te neko sredi?
Dok stojiš pred kamermanom?
Ovaj tip stoji tik uz scenu
u najgorem trenutku u mom životu.
Upravo su me nazvali Kermitom.
Žabac Kermit... Znate li ko je Kermit?
Zelen je.
Zelena žaba.
Ja sam obučen u zeleno.
I može da vidi tugu u mojim očima.
Bolje je nego onda kad je ona žena vikala:
"Zna li tvoja majka da si budan ovako kasno?"
Još uvek se nisam pretvarao da su mi roditelji umrli.
To mi je merilo.
Jesam li se pretvarao da mi je neko od bližnjih umro? Ne?
Onda je ovo uspešan nastup.
Iskreno, pojma nemam zašto to rekao
publici te večeri. Mislio sam da je dobro.
Tek poslednjih godina počinjem da razumem zašto.
Mislim da smo poslednjih godina
svi dosta razmišljali o sebi.
Za vreme izolacije, svi smo dosta saznali o sebi.
Ono što sam ja saznao o sebi...
I nemojte da vas ovo omete
ili da vam upropasti nastup. Sve je u redu.
Ali ono što sam ja otkrio za vreme izolacije
jeste da ja ne volim da radim stendap komedije.
I to nije čudno.
Nije čudno ako ne uživaš da radiš stendap komedije.
Znate li koji je razlog
zbog kojeg vi ne nastupate na stendap komedijama?
Isti.
Ja se slažem s vama. U pravu ste.
Samo je meni trebalo 16 godina da to shvatim.
Pre 16 godina, taman sam se spremao da nastupim prvi put
u jednoj maloj sobi iznad paba u Keteringu.
Taman je trebalo da izađem na binu kad mi se barmen prišunjao.
Kaže: "Ej, stari, evo jedna interesantna činjenica,
"pre nego što izađeš na scenu.
"Uzbuđenje i nervoza,
"su za tvoje telo hemijski iste emocije.
"Zavisi samo da li si pozitivna ili negativna osoba,
"i kako biraš da tumačiš tu emociju."
Dok gledam po prostoriji,
vidim da ste svi shvatili da je to bila laž.
Nisam bio te sreće.
Rekoh mu: "Hvala ti, mudri barmene. To će mi biti od koristi."
I već više od 16 godina,
skoro svako veče stojim pored bine i govorim:
"Uzbuđen sam.
"Radim ono što volim!"
Tokom svih ovih godina, mnogo ljudi mi je reklo
da sam hrabar zato što nastupam.
"Tako si hrabar." "Ja ne bih mogao to da radim."
"Tako si hrabar."
Ja im svaki put odbijem kompliment.
"Nisam ja hrabar! O čemu pričaš?
"Previše sam uzbuđen da bih bio hrabar."
Ali nakon što sam shvatio koliko sam prestravljen svako veče,
mogu vam reći da sam đavolski hrabar.
Baš me briga ako zvučim arogantno.
Zaista sam hrabar što ovo radim.
Ne kažem da sam poput vatrogasaca ili vojnika.
Ali kao spasilac? E to jesam.
Lagano sam hrabar kao spasilac.
Spasilac na bazenu, ne onaj sa plaže.
Ne onaj sa plaže.
Godine 2019. odradio sam najveću turneju u karijeri.
Sale poput ove sa mojim imenom
po prvi put u životu.
Proveo sam 90% godine putujući.
O tome sam sanjao kada sam počeo
u malenoj sobi iznad paba u Keteringu.
Ali četiri od pet večeri, izašao bih na scenu
nastupajući rutinski i strogo prateći scenario.
I pre nego što bih stigao do prve fore,
neko tamo, bogu iza nogu, koga ne mogu ni da vidim
bi me prekinuo govoreći:
"rekoh ti da ću to da uradim. Nisi mi verovao.
"Rekoh ti da hoću."
I kad god bi se to desilo,
izdvojio bih tu osobu pred publikom.
Uzvratio bih nekom mudrošću tipa: "Zaveži, drkadžijo."
Ili: "Ne dolazi više na moje nastupe." To je smešno.
Ili zlatni klasik: "Jebi se."
To je dobar odgovor ako si provokativan komičar,
ako si poput Frenkija Bojla i to pristaje tvojoj ličnosti.
Ali ako izađete na scenu i počnete sa: "Nedavno sam počeo da jedem kajsije.
"Dabogda se ugušio, seronjo! Crkni!"
To je poprilična promena tona. Niko ne uživa u tome.
Teško je nastaviti
priču o privatnom poslu sa medom
nakon što kažete tako nešto.
Vikao sam na njih ako su bili previše bučni.
Vikao sam i ako su bili pretihi.
Ništa mi nije valjalo.
Ako vidim jednu osobu da se smara,
što je, usput, moja krivica,
razneo bih je.
Ostali bi mogli da umiru od smeha,
svi do jednog. Ali ako vidim jednu osobu da me ovako gleda...
Uzgred budi rečeno, tako ja gledam sve.
To sam ja dok gledam najsmešnijeg komičara.
Niš je dobar.
Mislim da sam se kao deo neke publike naglas smejao dva puta,
oba puta u bioskopu. Dakle, nije bilo uživo.
Smejao sam se kad je Džek Blek šutnuo psa sa mosta
i kad je Mini Mi zaskočio laser.
To su dva puta kada se ovaj prefinjeni gospodin
smejao sa drugim ljudima,
a vas izgrdim svako veče.
Mada, nisam ja jedini. Većina komičara ne podnosi dobro
kada se ne smejete njihovim šalama.
U devet od deset slučajeva, okrivićemo vas.
Zauzećemo odbrambeni stav.
Komičar će reći nešto tipa:
"O, izvin'te molim vas. Jesam li prekardašio?
"Da li su moja radikalna razmišljanja
"previše za vaše zakržljale nežne umove?"
Nikad vam neće reći: "Izvinite, ljudi.
"Je li to bilo loše napisano, i bedno izvedeno?"
Slušao sam nedavno komičara koji je rekao: "Izvinite, ljudi.
"Da se niste malo prerano uvredili?
"Da vam objasnim nešto u vezi sa komedijom.
"Komedija uvek nastaje iz ljubavi, razumete?
"Nikad ne nastaje iz mržnje."
A ja sam u pozadini razmišljao:
"Ne bih se baš zakleo."
Mislim, ja znam da ću poći kući
i napisati foru o ovome.
A to što napišem, verujte mi ne nastaje iz ljubavi.
Mrzim tog komičara. Crko dabogda.
Stvarno. Nadam se da će i on i svi njegovi fanovi da pocrkaju.
Tome se nadam.
Nadam se da će to da se desi.
Nadam se da će upasti u šaht,
svi do jednog. U isti šaht.
Nadam se da su napolju, igraju kolo i slave slobodu govora
i da će se strmoglaviti u otvoreni šaht kao slinki.
Nadam se da će se to desiti.
I tokom celog pada, žale se kako ih ućutkuju
i onda se svale jedni na druge poput domina.
Nadam se da će se to desiti. Meni je to smešno.
To je komedija.
Znam da stojim ovde i kritikujem komičare,
kao da loša publika ne postoji.
Naravno da postoji. Ja sam bio deo loše publike.
Najgora publika u kojoj sam bio.
Imao sam 13 godina.
Školski sastanak.
Ali mogu ga opisati i kao protraćeno vreme.
Iz meni još uvek nepoznatog razloga,
doveli su joga instruktora da razgovara sa nama
o benefitima koje donosi redovno vežbanje joge.
Ne znam jeste li nekad imali 13 godina.
Tad ste najgipkiji.
Jedino što cenite manje od istezanja
je neka iole religiozna osoba.
Razneli smo ga. Ostali samo dugmići.
Čim je izašao na scenu, bilo nam je jasno
da je fizički jak, ali menalno slab.
Najjadnija stvar koju sam ikad čuo
da neko kaže svojoj publici
komentar joga instruktora: "Molim vas, deco,
"ako ne prestanete da se derete, neću moći da vam otkrijem svoje tajne."
I dalje mi je smešno. Strašna stvar.
Zaista tužno.
"Neću moći da vam otkrijem svoje tajne."
Nisu to tajne, matori!
Nisu to tajne. Ti si tamo neki belac iz Keteringa.
Sve što ti znaš o jogi je dostupno javnosti, Dereče.
Ali baš šteta.
Voleo sam kad su dolazili da razgovaraju sa nam.
To su mi bili omiljeni dani.
Kad mi je bilo pet godina, moja baka je posetila obdanište
da bi nam pričala o predenju.
A to nije normalno ni tamo odakle ja dolazim.
I nemam odgovor na vaša pitanja. Izvinite.
Ne znam zašto se to desilo.
Imao sam pet godina. Samo sam pristao.
Sve mi se dešavalo po prvi put u životu.
Onda sam odrastao i shvatio da je to bilo čudno.
Ali ona je tada već bila mrtva.
Nisam mogao da je pitam zašto se to desilo.
Stoga sam pitao roditelje, a oni su mi rekli:
"Nismo ni znali da se to desilo."
Ponela je to sa sobom u grob. Žena zaslužuje poštovanje.
Donela je jedan veliki stari razboj od kuće.
Stavila ga je pred nas.
Bilo je 35 nas petogodišnjaka,
sedeli smo na podu ispred nje. Ona je bila na stoličici.
Ne sećam se šta je pričala.
Nešto tipa:
"Jebote, kako volim ovo."
Sećam se kako je zavšila svoje izlaganje.
Na kraju izlaganja je rekla:
"Ko želi da dođe da proba razboj?"
Kako je to izgovorila, poželeo sam
da do kraja svog života
predem vunu pred publikom.
Ta želja gori duboko u mom srcu.
Podigao sam ruku.
Ovo je jedna od onih priča.
Istina je da ne moram da završim ovu priču.
Znate kako se završava.
Makar znate šta će se sledeće desiti.
Znate da nije izabrala mene.
Naravno da nije. Izabrala je troje druge dece, a ja sam
briznuo u glasan, neutešan plač.
Poludeo sam.
Ronio sam suze.
Ona se uspaničila.
"Dobro. Imamo vremena za još jednog.
"Dođi, Džejmse.
"Iako te gledam svake nedelje
"i nikad do sad nisi pokazivao interesovanje za razboj."
Spotičem se ja tako preko drugara.
Zalivam ih suzama.
Telo mi je omlitavilo, valjda od naleta emocija.
Nisam mogao da stojim pored razboja
kao što su ostala deca, ni da dostojanstveno nagazim pedalu.
Baka je gazila pedalu umesto mene.
Sedeo sam joj u krilu.
Klatio se.
U jednoj ruci sam držao vunu.
Plakao sam i gledao drugare.
I to je predugo trajalo.
Nije baš morala toliko vune da isprede.
Nije da je prodajemo. Polako, bakice.
Važno je napomenuti
da je to moj prvi nastup pred publikom.
Kad sam svom terapeutu ispričao tu priču,
rekao mi je:
"Aha. Da.
"Eto zašto, Džejmse. Otuda sve.
"Otuda sve u vezi sa tobom."
Dodao je: "Džejmse, ova priča je jako važna,
"to što si mi ispričao je važno. Moraš to da zapamtiš.
"Moraš da se setiš da svaki put kad si na sceni,
"pred publikom, nisi tu samo ti.
"I taj mali dečak je sa tobom.
"I moraš da zaštitiš tog dečaka."
A to je, čini mi se,
teže od onoga što sam već radio.
Hoću da kažem, stendap komedija je teška sama po sebi.
Sad još treba da brinem o dečaku kad god sam na sceni.
Nije ni čudo da sam iz večeri u veče, izlazio s podignutim gardom.
Neko me isprovocira...
"On je samo dečak! Ostavi tog dečaka na miru!
"Sakrij se iza mene, mali. Ja ću da te branim."
Moram da zaštitim tog dečaka.
I kroz godine odrastanja.
Moram da zaštitim tog petogodišnjaka
koji sedi za razbojem.
Ali moram da zaštitim i šestogodišnjaka
koji u sobi svojih roditelja
pred ogledalom vežba imitaciju princa Čarlsa.
Tom malom baš treba zaštita.
Najgori blam u životu,
a nije bilo nikoga osim mene da to vidi.
Baš sam bio loš, stari.
Sedeo sam na krevetu. Vrata zatvorena. Gledam u ogledalo.
Da vam malo približim stvar, prijavio sam se za školsko takmičenje
i rekao sam da umem da imitiram iako nisam umeo.
Imao sam šest godina. I bio bio sam lažov. Pa šta?
Nisam znao
da nijedan šestogodišnjak do sad nije odradio dobru imitaciju.
Ja ne znam takvog. Ni vi...
Niko među vama ne zna dobrog šestogodišnjeg imitatora.
Niko za šestogodišnjaka neće reći:
"Dođi. Znaš li Džonovog malog?
"Sjajno imitira Mekonahija.
"Slušaj ga."
To bre.
Jeste, dobar je mali!
O, vole te u Northamptonu!
Nikada nisi dobio aplauz tokom cele turneje, mali.
Hoćeš još malo da im imitiraš Mekonahija?
Važi, super!
Rasturaš!
Hoćeš još jednu imitaciju pre nego što odeš.
Imitiraj "Pravog detektiva" Mekonahija.
Istorija se ponavlja.
Prilično mračno za jednog klinca.
Bravo.
To im se nije baš dopalo. Bilo je previše mračno.
Ono sa "Vol Stritom" je bilo smešno,
ali "istorija se ponavlja" je već previše.
Istorija se ponavlja.
Džejmse!
Zdravo, Džili.
Zdravo, kako si?
Možeš li da uzmeš mikrofon?
Mogu. Uzeću mikrofon.
i promenićemo temu.
Koje još Mekonahijeve filmove znate?
Znam šta ću, "Poslovni klub Dalas".
Imitiraću njegov govor prilikom uručenja Oskara
jer se sećam da je za njega dobio Oskara.
I o tom govoru koji održao stalno razmišljam.
Kad sam bio dete,
jedan tip kojeg sam znao pitao me je: "Ko je tvoj heroj?"
I ja sam rekao: "Ja za deset godina."
Onda sam opet video tog čoveka posle deset godina,
i on mi je rekao:
"Jesi li sad sam sebi heroj?"
Rekao sam mu:
"Nikako."
Rekao je: "Dobro. Ko je sad tvoj heroj?"
Razmislio sam o tome.
I rekao sam: "Ja za deset godina."
I uvek ću ja za deset godina biti moj heroj.
Hvala Akademiji i hvala za ovo priznanje.
Veliko hvala.
Zdravo. To je to. Idemo.
Imam šest godina i ovo je doslovno ono što sam tad uradio.
Sećam se toga.
Urezano je u mom sećanju jer je bilo tako neprijatno.
"Zdravo. Ime mi je princ Čarls."
Znam da već dugo gradim tenziju,
ali napraviću pauzu ovde.
Stigli smo do pola imitacije. I pravi pauzu samo zato
jer nema šanse
da iko od vas pretpostavi šta se dalje dešava.
"Zdravo. Ime mi je princ Čarls.
"To je mačka."
I toliko je trajala
moja imitatorska karijera.
Dobro pretpostavljate
da sam već sledećeg jutra
umarširao u školu
i rekao poznatu frazu:
"Zdravo, gđo Viver. Želim da se povučem
"iz školskog takmičenja."
"Zašto? Zato što nisam talentovan.
"Nemam talenat."
To je bio moj glavni zaključak.
Još nijednom nisam ni izašao na scenu, niti propisno nastupio.
"Nisam talentovan."
Ako ste me nekad gledali
na nastupu, a statistički, neko od vas mora da jeste,
videli ste da za vreme nastupa koji solidno napreduje
iznenada, a vi kao deo publike
i ne razumete zašto, počnem da vam pričam
kako je nastup golo sranje.
"Ovaj nastup je sranje. Ovo je sranje od nastupa."
Morate da znate da to nema veze sa vama.
Ono što vidim kad pogledam u publiku za vreme skoro svakog nastupa
jeste moje šestogodišnje lice koje me posmatra iz ogledala i kaže:
"To ne zvuči kao princ Čarls.
"Šta će mačka tu?"
Poznato je da oni vole pse.
Vole korgije!
Moglo je biti i gore!
Moglo je biti i gore?
Mogao je biti princ Endru iz '90!
A? "Mogao je biti princ Endru iz '90!"
Aplauz za pedofila.
Da li bi...
Kako ti je ime? Ti što dobacuješ?
- Deni. - Da, Deni.
Izmišljeno ime. A, Deni?
Možeš li ti da imitiraš
princa Endrua iz '90?
- To nije pametno. - To nije pametno?
To je trebalo da kaže devedesetih.
To bi bilo dobro.
To bi nas poštedelo brojnih nevolja.
Moram da zaštitim osmogodišnjeg dečaka
koji je, ničim izazvan,
prijavio porodičnog psa na izložbu pasa.
Nisam ni znao da ću da odem na izložbu pasa
kada sam se probudio tog jutra.
Cela porodica je šetala po šumi
i naišli smo na jednu poljanu.
Odnekud se tu stvorila amaterska izložba pasa.
Nisam znao da će to da se desi.
Ljudi su sedeli na ćebadima i gledali izložbu.
Čim sam seo na travu,
sve što sam želeo da radim do kraja života
bilo je da učestvujem i pobedim na amaterskoj izložbi pasa.
To je sve što sam iskreno želeo.
E sad, ja sam imao psa kod sebe,
ali nije bila baš ono da kažete
"spremna za takmičenje".
Minijaturni jazavičar,
uz to najmanja u leglu.
Kada smo je uzeli od te gospođe,
u leglu je bilo mnogo zdravih jazavičara koji su trčkali naokolo
i još jedno štene, manje od ostalih,
sa krivom kičmom
i repom koji štrči kao zastavica na autićima iz luna parka,
i ušima koje su štrčale kao ručke.
I mi smo porodično odlučili
da želimo da uzmemo nju
jer bismo inače ceo život brinuli šta se desilo s njom.
Moj tata se godinama protivio tome da nabavimo psa,
ali smo ga nagovorili.
Rekao je: "Dobro, uzmite psa, ali pod jednim uslovom."
Ja sam najstariji od troje dece. Osnovnoškolci.
Mislio sam da će taj uslov da podrazumeva
odgovornost ili nešto slično,
da ćemo morati da čistimo za njom, da je hranimo.
Umesto toga, taj četrdesetogodišnjak je rekao:
"Dobro, možete da dobijete psa pod jednim uslovom.
"Da joj ja dam ime."
Znate onaj trenutak kad shvatite da su roditelji
isto samo deca?
Samo je hteo da da ime kuci. Predivno.
Dao joj je ime baš kakvo bi joj i neko dete dalo.
Nazvao je malog jazavičara
Mini.
Baš slatko,
ali mislim da nije trebalo on da preuzme tu odgovornost.
Mi smo tri osnovnoškolca.
Naša tri predloga su bila Mini, Kobasica i Pas.
Ti ne moraš da se mešaš u to, Dejvide.
Na mestu voljno.
Bilo mu je jasno da nismo impresionirani.
Rekao je: "E pa, ne piše se kako mislite."
Pa kako se piše, majstore?
"M, I, dva N, E, Y."
Mama ga je pitala zašto tako.
U to vreme, on je bio nastavnik u osnovnoj školi.
Kaže: "Zato što sam pre 10 godina podučavao jednog dečaka
"a on se zvao Stiven Mini (Minney),
"i njegovo ime se tako piše."
Sećam se da sam bio istovremeno i zbunjen i ljut.
Nisam imao te mračne misli
koje neki od vas sad imaju.
Mislim, verovatno vam je "princ Endru" provokator
usadio određene misli u glavu.
Siguran sam da je da je mama odmah po izlasku iz sobe, pitala:
"Dobro, ko je dečko i zašto ti toliko znači?"
Sigurno je došlo do tog razgovora.
Ali mi smo samo razmišljali: "Tata nam je baš čudan?"
"Imamo tatu čudaka."
Ali evo o čemu se radi. Sad imam 39 godina.
Skoro da sam star koliko on u tom trenutku.
Brinem se da se pretvaram u njega, jer
slažem se s njim da je to smešno.
Mislim da je to objektivno smešno,
prosto smešno,
da ako vaša deca žele psa
da tog psa nazoveš po nekom tamo detetu, koje nikada u životu nisu sreli
i za koje nemaju pojma ko je.
I kao posledica toga,
sve dok je taj pas bio živ, ja sam razmišljao o Stivenu Miniju.
Ja, moj brat i sestra
neprekidno smo pričali o Stivenu Miniju.
U tim dugim razgovorima
nagađali smo gde je i šta je sad on kao odrasla osoba.
"Mislite li da još živi u kraju?"
"Šta mislite, čime se bavi?"
Saznao sam šta se desilo sa Stivenom Minijem
kada sam se sa deset godina pridružio izviđačima.
I najbolji obrt,
Stiven Mini je bio vođa izviđača.
Bila je to čista slučajnost.
Znam da je Ketering malo mesto, ali ovo je baš neverovatno.
Evo o čemu se radi.
Nisam znao da je Stiven Mini vođa izviđača.
Ako ste ikad bili izviđač, znaćete ovo.
Vođe izviđača ne zovu njihovim pravim imenom.
Umesto toga, oni sebi daju imena...
Ako nikad niste bili izviđač,
spremite se. Ovo će da zvuči ludo.
Oni sebi daju imena likova iz "Knjige o džungli".
Pustiću vas da se malo naviknete
na život u svetu gde se to stvarno dešava.
Ovo je istinita priča.
Sebi daju imena poput Bagira, Akejla.
Znate već, neka imena prikladnija za psa nego što je to Stiven Mini.
Tako oni zovu sebe.
I onda i nas teraju da ih tako zovemo.
Kao dete, morao sam da priđem odraslom čoveku
i da kažem: "Zdravo, Balu. Kako si proveo vikend?"
"Dobro, hvala.
"A sad pokaži ovaj znak iluminata rukama
"i reci mi koliko voliš kraljicu."
"Obećavam da ću dati sve od sebe."
Terali su me da to ponavljam.
Svake nedelje sam morao da ponavljam: "Obećavam da ću dati sve od sebe
"da ću ispuniti svoju dužnost prema bogu i kraljici."
I ako to ne bih rekao,
ne bi mi dozvolili da igram fudbal.
Nisam imao pojma
da je Šir Kan Stiven Mini.
Dok jednog dana, tata nije došao da me pokupi sa izviđača
i počeo da ćaska sa Šir Kanom
Bio sam u hodniku i čekao sam ih
da završe razgovor tu. Čekao sam pola sata.
Svi ostali izviđači su otišli kućama.
Sve ostale vođe izviđača,
kralj Lui i ostali, svi su otišli.
Kanije me tata vozi kući
i kaže:
"Znaš li sa kim sam ćaskao malopre?"
"Znam, tata.
"Zove se Šir Kan. Gledam ga svake nedelje.
"Znam ga bolje nego ti."
"Jok. To je Stiven Mini."
"Onaj Stiven Mini? Šališ se?
"Ako to izmišljaš, nije smešno.
"Po njemu smo nazvali našeg jazavičara?
"Jesi li ozbiljan?
"Jesi li stvarno ozbiljan?"
"Da, to je Stiven Mini
"po kojem smo imenovali jazavičara."
Ono što mi nije rekao je:
"Nemoj Stivenu Miniju to da kažeš.
"Jer odrasli nisu baš uzbuđeni kao deca
"kad tamo neko nazove psa po njima."
Bio sam uzbuđen cele nedelje.
Nisam mogao da iščekam da vidim Stivena Minija u utorak.
Hvalim se bratu i sestri.
"Da, sad se zove Šir Kan.
"Dobro ga poznajem."
Stigao je i utorak. Stojim uspravno u izviđačkoj kolibi
i ignorišem drugare koji me pozdravljaju.
Idem pravo kod njega.
Vaše ime je Mini.
M, I, N, I (M, I, dva N, E, Y).
Nazvali smo našeg jazavičara po vama, Stivene Mini.
Ona je jedna mrvica od psa.
Moj otac te nikad nije zaboravio.
Ne. Kad smo želeli da uzmemo psa, rekao je: "Pod jednim uslovom!
"Moramo da je nazovemo Stiven Mini,
po dečaku kojem sam predavao pre 10 godina. M, I, N, I."
Svakog dana mislim na tebe.
Moja sestra želi da veruje da si našao ljubav negde drugo.
Ja sedim u travi, gledam izložbu.
Stiven Mini, jazavičar,
je tik uz mene.
Kažem roditeljima:
"Mama, tata, mogu li da prijavim Stivena Minija na izložbu?"
"Voleo bih."
I rekli su da mogu jer je prijava bila besplatna,
i nije ih bilo briga.
Sećam se da sam otišao do prijavnog lista na stolu,
i većina kategorija se odnosila na izgled.
Za nas je taj pas bio prelep,
ali znao sam da te usijane glave to neće da shvate.
Tako da sam našao malo čudniju kategoriju:
"Pas sa najvrckavijim repom."
Stiven Mini uvek maše repom kad je kod kuće,
vrlo energično. Tu smo bili u prednosti.
Ovo je još jedna od onih priča.
Istina je da ne moram da završim ovu priču.
Znate kako se priča završava.
Znate da se ne završava frazom:
"I pobedili smo na toj izložbi pasa."
Znate šta se dalje dešava.
Na sceni su četiri odrasle osobe sa podivljalim psima.
I eto mene na sceni sa psom koji kao da je prepariran,
koji ne daje znake života,
dok odrasli sa svojih piknik ćebadi pokazuju na mene
i smeju se bez ustručavanja, uživajući u prizoru.
Onda sam uradio ono po čemu sam poznat:
briznuo sam u plač.
Po tome me znaju.
Moramo da pružimo ljudima ono što žele.
Mislite da Mekartni ne peva "Blackbird"? Ma, dajte.
Ja se uvek rasplačem.
Briznuo sam u plač pored razboja,
briznuo sam u plač na izložbi pasa,
briznuo sam u plač kad sam saznao da je Isus mrtav.
Situacije poznate u mojoj porodici kao "Velika trojka".
Nikad nisam plakao više
nego kad am saznao da je Isus mrtav.
To je bilo gadno, stari.
To sam saznao sa četiri.
Odgajali su me kao hrišćanina od rođenja,
ali niko mi nije pominjao taj detalj.
Znao sam samo da imam najboljeg prijatelja koji me mnogo voli.
Život Džejmsa Ankastera je bio lep.
Sa četiri godine sam ušetao u crkvu u nedelju, na Vaskrs.
Bio sam uzbuđen.
To je bilo mesto gde sam se najviše družio,
Još nisam krenuo u školu.
I dalje sam mislio da je super biti hrišćanin.
Idem u crkvu gde dolaze sva zanimljiva deca.
Vaskrs je i svi su u prazničnom raspoloženju.
Mesto vrvi od posetilaca.
Ja kažem: "Hvala bogu. zbog ovoga i dolazimo u crkvu.
"Šta slavimo?
"Sudeći po atmosferi, neku baš super stvar."
Svaka pesma koju je pevao rok bend,
jer to vam je bila takva crkva,
svaka pesma koju je taj rok bend pevao
išla je nešto kao: "Mrtav je!
"On je umro!"
Sedim ja tamo, imam svega četiri godine i mislim:
"Bolje bi bilo da ne pevaju o onome o kome mislim da pevaju."
U mom sećanju, suze su mi tekle horizontalno.
Potisnule su me unazad, izbacile me iz zbora,
pucalo je sa svih strana.
Uh, zamalo!
Nisam ranije izvodio taj pokret sa kablom od mikrofona.
Pomislio sam: "Isuse, spasi me."
Odjednom sam opet vernik.
Vratio sam se. "Ako te ima,
"oprosti što ovo pričam tokom cele ture.
"Molim te, spasi me."
Sećam se da sam udario u zid pozadi,
pao na kolena, plakao i drhtao
na podu, ridajući.
Onda je neki jebeni matori gospodin prošao pored mene.
Rekao je: "Džejme, jesi li dobro?
"Zašto plačeš, mali?"
"Isus je mrtav!"
- "Isus je umro." - Spojleri!
A? "Spojleri?"
E, pa, nećete mi verovati šta se sledeće desilo.
Ne želim da vam pokvarim iznenađenje,
ali mislim da se zasniva na trilogiji "Matriks".
Mislim da su ideju uzeli iz trilogije "Matriks.
"Spojleri."
Voleo bih da je rekao "spojleri".
Ali nije. Umesto toga je rekao:
"Ne brini. Umro je za tebe."
"Molim? Kakve ja veze imam sa tim? O čemu pričate?
"Zašto je umro za mene? Zašto je Isus umro za mene?"
"Pa, zbog svih loših stvari
koje si pomislio, rekao i uradio.
"Zato su ga javno pogubili.
"Znaš li šta je raspeće? Objasniću ti, Džejmse.
"Imaš četiri godine
"i nisi moje dete.
"Objasniću ti sa melgibsonovskom količinom detalja
"kako izgleda raspeće.
Srećan Vaskrs."
Dakle, ako gledate ovaj šou i mislite:
"Većina ovih priča deluje bezazleno.
"Ne razumem zašto ovaj odrasli čovek
"sebi natovario toliko krivice i stida zbog gomile beznačajnih priča,"
imajte na umu da, kada sam imao četiri godine,
mog najboljeg prijatelja su ubili Rimljani.
Ispričaću na brzinu jednu pozitivnu priču o toj crkvi
za sve prisutne Hristoljupce.
U toj crkvi sam, sa sedam godina,
imao prvi nastup,
prvi pravi nastup pred publikom.
Bio je to, gle čuda, jedan komičan skeč.
Tata i ja.
Moj tata ga je napisao, i ovo vam je živa istina,
sebi je dodelio ulogu boga.
Interesantan podatak je, da je to jedina stvar koju sam rekao terapeutu
a koja ga je nasmejala do suza.
Kad sam mu ispričao o izložbi, nije rekao...
Da se razumemo, to je jako dobar terapeut.
Nije rekao:
"Ono što moraš da upamtiš jeste
"da svaki put kada izađeš na scenu, pred publiku,
"nisi sam na sceni.
"Sa tobom je i mali jazavičar."
Nije to rekao, ali ja sam siguran
da se ipak, baš tako osećam svake večeri.
Mislim da svaki put kad sam ovde,
sve vreme štitim tog dečaka,
a baš ovde je i mali jazavičar
koji ama baš nikako ne reaguje.
Tako da, kad dreknem na vas zato što se ne smejete,
zapravo hoću da kažem,
"Maši repom, Stivene Mini, molim te!
"Molim te, maši repom, Stivene Mini. Izgledamo glupo.
"Izgledamo glupo, Stivene Mini.
"Stivene Mini, izgledamo glupo."
To su nastupi posle kojih sam se osećao najviše posramljeno,
ovih godina.
Kad god bih napao publiku što se ne smeje.
Grozno je koliko puta sam to uradio.
Stvarno neprijatno, čoveče.
Najgori put kad sam izgrdio publiku jer su bili previše tihi
bio je kada su me angažovali
da čitam priču od Roalda Dala predškolcima
Nekoliko je razloga što se desilo to što se desilo.
Godine 2018. angažovali su me da čitam
"Džordžov čudesni lek" toj deci.
Ta knjiga mi je promenila život.
Kad sam bio mali, mama mi je pročitala
"Džordžov čudesni lek" po prvi put.
To je bio moj uvod u komediju.
Pre toga nisam znao da svet može da bude smešan.
Svi se sećate svog razloga zbog kojeg volite komediju.
Za mene je to ta knjiga. Toliko sam se smejao.
Nisam znao da taj osećaj postoji.
Dakle, te 2018. dok sam išao na obeležavanje dana Roalda Dala,
imao sam nerealna očekivanja u svojoj glavi:
"Pa, mislim da ću danas da promenim živote te dece,"
što je, kad se sad osvrnem, 100%
isti osećaj koji je imao onaj joga instruktor na putu do moje škole.
Tako da sam zaslužio sve što me zadesilo u ovoj priči.
Uz to, bio je to poseban dan, 18. septembar,
što je zvanično dan Roalda Dala, ukoliko ste se pitali.
Znam da većina vas to zna.
I iznajmili su Kardifsku tvrđavu za ceo dan.
U svakoj prostoriji u tvrđavi,
biće različita osoba
koja će da čita različite priče Roalda Dala toj deci.
Lepo zvuči, ali u praksi je to značilo
da ja stojim tamo u tvrđavi i čitam "Džordžov čudesni lek"
u užasnoj tišini, a sve što čujem
je Floela Bendžamin, koja u banket sali ispod mene ima mnogo bolji nastup
i cepa "Čarlija i fabriku čokolade"
praćena smehom i aplauzima.
Ja sam na stolici.
Na podu oko mene sedi oko 35 i dece.
Ako pratite ovaj šou,
ne moram da vam objašnjavam zašto me to nervira.
Ludilo kako dobro prodajem tu knjigu.
"I onda je Džordž dao taj lek svojoj baki,
"a ona je toliko porasla, da je tresnula glavom o plafon."
A oni...
Sve vreme se smaraju.
Mogao sam da čujem samo
"Šta dobiješ kad popiješ previše slatkiša?"
iz nekog tamo ćoška.
Mislim da sam pukao u trenutku
kada je trebalo da odradim imitaciju,
ne znam da li je to imalo nekog uticaja,
imitaciju babe. Ako je potrebno da vas podsetim
kao ide "Džordžov čudesni lek", ona je popila lek.
Porasla, prošišala glavom kroz plafon.
Nastavila je da raste. Prošišala i kroz krov,
i sad je zaglavljena u krovu, i ne bih da ispadnem seronja,
ali to je baš smešno.
Znam da nije baš sve vas baba devetala kao mene,
ali smešno je kad se tako nešto desi starijoj osobi.
Smešno je biti zaglavljen u krovu.
Želiš li provokaciju odavde?
Želim li je odatle? Znaš šta?
Voleo bih da najljubaznija osoba na svetu to uradi. Svakako.
Voleo bih provokaciju otuda.
- Kako se zoveš? - Stjuart.
Stjuart. Zdravo, Stjuarte.
To je jedan baš fin, formalan uvod za provociranje.
Mnogo mi se sviđa.
Napred, Stjuarte. Provociraj.
Treba mi malo vremena da smislim.
O, da, naravno.
Cenim to. I treba da razmisliš.
To...
je jedna slojevita ličnost.
Ne možemo svi da ga vidimo, ali svi znamo kako izgleda.
"Džejmse, može li jedna provokacija odavde?"
Trenutno postaje smešan.
A samo da znate, teško je
smisliti smešnu uvodnu rečenicu.
To je jako teško.
To je bilo smešno. I originalno.
Sad znamo kakva je on ličnost.
I kad sam ga pitao za ime, on kaže... Samo ću da pratim Stua.
Neću da preterano koristim situaciju.
"Nek bude Stjuart. Znam šta imam na raspolaganju."
"Koja je tvoja provokacija?"
"Mogu li malo da razmislim?"
To je baš smešno.
Želiš li provokaciju odavde?
Već imaš imitatora.
Eto koliko si dobar.
Imaš li ti pojma koliko je vremena potrebno?
Većina komičara čeka i po godinu dana
da se pojave prvi imitatori
i da primetimo svoj uticaj na svet komedije.
Bacio si prvu foru
i već te neko iz prvog reda kopira.
"Džordže!" To je baba. Idemo.
To je baba.
Čitam deci.
I ovo je trenutak kad sam pukao.
"Dordže!
"Ti bedni mali crve!
"Ti grozni dečače!
"Smesta me vadi odavde!"
I sledeće što sam rekao bilo je:
"Uživate li vi ili ne?"
Predškolcima!
Eto koliko sam nesiguran.
Mislio sam da će u ponedeljak doći u obdanište.
"Šta ste radili na dan Roalda Dala?"
"Slušao sam onog Džejmsa Ejkastera.
"Ne trudi se."
Evo najgoreg dela.
To je bila prva od šest grupa dece
kojoj sam morao da čitam.
Spojler! Na sve sam se istresao.
U poslednjoj grupi sam stigao do poslednjeg člana
bez ikakvih komenatara.
Dok sam zatvarao knjigu, na ovoliko od sigurne luke,
pogledao sam jednog dečaka koji je sedeo sam u prvom redu
i rekao mu, normalnim tonom:
'Ponovo tišina. Sjajno.'"
To će ga pratiti do kraja života.
To će ostati u tom detetu zauvek.
Porašće, postaće odrasla osoba,
sešće da gleda neku komediju. Komičar će da ispriča foru.
Neće to biti bog zna šta.
"O, ne. Tišina ne valja.
"Kermite!"
Idemo u krug. Uporno.
Nikome ne bude bolje.
Niko ne nauči.
Samo prenosimo bol dalje, stari.
Jer i to moram da zapamtim
kad sam ovde gore.
Vidite, prvi prioritet mi je
da zaštitim onog dečaka. Naravno.
Ali bilo bi baš glupo s moje strane
ukoliko ne prihvatim činjenicu
da svi vi sa sobom vodite svoje mlađe verzije.
Svi oni su ovde. Svi oni sede u vašem krilu.
Neki među vama ih štite.
Neki od vas ih ne štite.
Zbog toga je svaki nastup na kojem ste bili
u emotivnom smislu, jedan jebeni haos.
Na svakom nastupu, ja sam beba zadužena za ceo vrtić.
Ja sam Toni Pikls. Eto, o tome se radi.
Ja sam Tomi Pikls koji pokušava da ne bude Anđelika
na svakom nastupu.
Jer na svako dete koje plakalo kraj kolovrata
dođe 35 dece koja su tamo sedela
i gledala malog koji plače pored razboja.
Mislite da to nije uticalo na njih na neki način?
Oni će da odrastu, sešće u neku publiku i pomisliće:
"Zašto odmah osećam nervozu zbog izvođača?"
"Zašto je to tako?
"Nadam se da dobro prede vunu.
"Mislio sam priča dobre fore. Šta bi ovo koji đavo?
"Jesam li to ja izgovorio?"
I slušajte, sve priče koje sam vam večeras ispričao,
svaku sam dobro promislio,
naročito u vreme izolacije.
Mislim da smo svi u to vreme dosta razmišljali
o svom poslu i o svom odnosu prema poslu.
Neću sad da kažem kako smo imali isto iskustvo.
Ja sam pun kao brod.
I mislim da je važno da to priznam.
Mislim...
Ne, stvarno. Slušajte. Pun mi je kufer zvezda
što ja jesam, i biću do sudnjeg dana,
koji su postali autoritet u vezi sa izolacijom. Najčešče su nas
o tome kako je izgledala izolacija obaveštavale zvezde.
A ponekad je najgore kada se ponašaju
kao da su naučili neku duboku životnu lekciju
od koje svi mi možemo imati koristi.
U fazonu: Pa, većina ljudi neće to reći,
"ali za mene je izolacija bila dobra.
"Pre izolacije sam bio radoholičar.
"Trošio sam se nemilice.
"Onda je došla izolacija,
"i morao sam da prikočim.
"Po prvi put u životu,
"malo sam odstupio, sagledao situaciju."
A ja kažem: "Ma, daj!
"Želim li ovako da se ponašam?
"Da li želim da nastavim da radim ovaj posao sa ovim ljudima?
"Da li je to karijera kakvu želim?
"Ono što bih poručio svima koji me slušaju,
"ne morate neprekidno da radite.
"Prestanite da svoje dnevnike ispunjavate poslom.
"Prikočite malo. Odstupite.
"I uvidećete i sami
"da zarađujete dovoljno od svog podkasta o hrani."
Prva, druga i treća izolacija bili su najlepši period mog života.
Nadam se da će opet biti izolacija i da će trajati zauvek.
Svake večeri sam bio opušten po prvi put u deset godina
jer nisam podvrgavao telo ovom ludilu.
I preko dana sam bio bolje, brinuo sam o sebi.
Počeo sam da se bavim jogom. Gde je bila do sad?
U školi kriju od vas takve stvari.
Ubaci i to u plan i program, Blankete.
Bio sam zatvoren sa svojom devojkom,
poznata je i kao moja omiljena osoba. Tako da je to bilo lagano.
Baš smo po meri jedno drugog.
Znam da kad kažemo da smo partner i ja stvoreni jedno za drugo
mora da bude i skeptika. Pošteno.
Jedna kratka priča da vam pokažem koliko smo dobar par.
Mene znate. Ovu polovinu para znate.
Sve što treba da znate o njoj
je da je jednom otišla kod frizera da se ofarba,
i ponela je sliku da da bi pokazala boju,
a na slici je bio konj.
Eto sa kim imamo posla. Lud sam za njom.
Ne radi se samo o slici konja.
Tražio sam da pogledam da bih video da li su pogodili boju.
Pokazala mi je.
To je bio mim konja.
Mim konja. Znate šta je mim konja?
To je bila slika konja sa dugom, bujnom grivom.
I mim glasi: "Možda je rođena tako (igra reči).
Možda je to Njibelajn." Razumete, "nji"?
Kao ono kad konj priča?
Pokazala je to jednom profesionalcu.
"Da, volela bih da izgledam kao da sam rođena tako...
"Hvala vam, dame."
Nisam prisustvovao tome,
ali siguran sam da su svi prisutni pomislili:
"Garant izlazi sa Džejmsom Ejkasterom."
Kad su izolacije prestale
shvatio sam da su se stres i anksioznost vratili u punoj snazi.
Bio sam u vozu na putu od Londona do Keteringa,
a moj vagon je napala mala banda tinejdžera.
I kad bismo mogli da budemo odrasli
i da se ne pretvaramo da to nije strašno, to bi bilo sjajno.
Razumete li šta hoću da kažem?
Odmah su nasrnuli.
Jurcali su gore-dole po vagonu, po prolazu,
gurajući se međusobno i gurajući nas.
Razbacivali su stvari. Drali su se i psovali
koliko ih grlo nosi.
U jednom trenutku, vođa grupe
je skočio i stao u čelo vagona, uzeo bocu Koka-kole
iz džepa, i jednostavno je,
u visini naših glava, bez ciljanja, bacio niz prolaz
uz uzvik "bum". Tek tako. Samo je bacio.
Odbila se od prozora. Bum, bum!
Zamalo da jednom čoveku izbije oči.
I taj tip, od možda 40 godina, odgovorio je tako
što se pravio da se ništa nije desilo.
Baš onako kako se suprotstavljao nasilnicima
u školi.
Svima nam se to desilo.
Kad su ta deca napala,
svi smo se pretvorili u decu uzrasta u kojem smo bili
kad nas je neko prvi put maltretirao.
Bio je tu jedan tip, reklo bi se bogat poslovni čovek u pedesetim,
koji je sedeo malo dalje u vagonu. Sve na njemu je bilo skupo.
Ti klinci su ga opkolili. Počeli su da ga nazivaju seronjom
jer je imao sranje od torbe.
I taj odrasli gospodin, koji garantovano ima svoju firmu
reagovao je tako što je rekao:
"Da, baš je ovo jedno sranje od torbe. Jelda, momci?
"Kakav luzer bi nosio jedno ovakvo sranje od torbe?"
Svi smo ga gledali misleći: "Gde ti je dostojanstvo, čoveče.
"Maltretiraš vlastitu torbu decom.
"Ljudi zavise od plate koju ti plaćaš."
U jednom trenutku, deca su izvadila udžbenike
i počela da cepaju stranice.
Napravili su loptice od njih
i počeli da se gađaju po vagonu,
a mi smo se našli u unakrsnoj vatri.
Ne zaboravite da se radi o papiru iz udžbenika.
Svetlucav papir, jakih ivica.
U jednom trenutku, jedan od dečaka baca papirnu grudvu
na druga koji je na suprotnom kraju.
Bacio je svom snagom ne bi li pogodio druga,
i pogodio je ženu koja je tamo sedela.
Pravo u lice. Svi smo to osetili.
I druga žena, koja ovu uopšte ne poznaje,
je ustala i izgrdila celu bandu.
Ne znam da li ste nekad bili u javnom prevozu
i pojavi se banda, uvek su to muškarci...
Mogu da imaju 13 ili 60 godina,
ali odlučili su da zastraše sve oko sebe
zato što se još nisu suočili sa svojim vlastitim sranjem.
Kad god se to desi,
dođe trenutak
u kojem jedna žena, sama samcita, bude primorana
da se suprotstavi celoj bandi, dok muškarci poput mene sede
i razmišljaju: "Samo da ovo upali.
"Ne smem ni da je pogledam jer će prvo mene da napadnu.
"Molim te zaštiti ovu ženu. Žao mi je što su zbog mene ubili tvog sina.
"Sigurno si to već zaboravio do sad, momčino.
"Molim te, zaštiti ovu ženu."
"Treba da se stidite!"
Pre nego što je mogla da nastavi, vođa je prekinuo.
Urlao je dok nije sela, rekao joj svakakva sranja
za koja se nadam da ne razume u potpunosti
s obzirom da ima 13 godina,
ali bilo je zajebano.
Sela je i ućutala.
Ostatak vagona se snuždio još više.
Na sledećoj stanici,
stariji gospodin ustaje kako bi izašao.
Sve što treba da znate o njemu
jeste da je ćelav. Nije imao nijednu dlaku na glavi.
Urnisali su ga.
Dok je išao niz prolaz, vikali su: "Ćao, ćelavi",
nimalo originalnu uvredu koju je čuo milion puta.
Sišao je na platformu.
Umesto da nastavi i ode, okrenuo se,
pogledao besno u vagon,
drhtavog pogleda zurio je u tu decu.
Onda se čulo ding-dong, vrata se zatvaraju.
Dok su se zatvarala, povikao je:
"Roditelji vas ne vole!"
Vrata su se zatvorila i voz je otišao.
"Roditelji vas ne vole!"
Roditelji su im mrtvi!
Kako niko do sad nije to dobacio za vreme cele turneje?
Savršen odgovor.
Lepo je imati provokatora koji poštuje strukturu nastupa.
I još dve stvari.
Razočaran sam što nisam ja smislio tu šalu.
Ko zna koliko puta sam radio ovaj nastup
i nijednom mi to nije palo na pamet.
Ni na kraj pameti.
Druga stvar, zapravo mi je drago da mi nije palo na pamet
jer bih sad bio besan
ukoliko bi to bila moja sledeća misao, a ti je izgovoriš.
Možda je neki od njih nedavno sahranio majku.
"Možda je neki od njih nedavno sahranio majku."
Da, sjajan dodatak šali.
Uklapa se u strukturu.
Previše je to mračno, stari.
Način na koji si to rekao
je bio vrlo morbidan.
"Možda je neki od njih nedavno sahranio majku."
Svi su se naježili.
Šta koj' moj? Znam da sam rekao
nešto slično. Baš to sam rekao na početku nastupa.
Sećaš se od reči do reči. Impresivno.
Ali pobogu.
Verovatno je izvršila samoubistvo!
Nek bude. Čekaj malo.
Ovaj lik je upravo preterao.
Bravo.
Svi su mislili da si ti mračan,
a onda su čuli nešto
što je neko sam smislio.
Ko je dobacio? Mahni.
Zdravo, stari. Kako si? Kako se zoveš?
Ričard.
Šta je s tobom, druže?
- A? - Koliko vremena imaš?
Koliko imam vremena? Znaš šta?
Imam vremena koliko mi se prohte.
"Roditelji vas ne vole!"
Mrtvi su!
Mrtvi su? Dobro, važi. Idemo iz početka.
Svi se sećaju šta su oni rekli.
Da.
Dopada mi se to strukturalno. Ta opaska odgovara strukturi.
Zaista je lepo čuti je.
Nerviraju me dve stvari.
Nervira me što nisam ja to smislio.
Ko zna koliko puta sam radio ovaj nastup.
Nikad mi ta fora nije pala na pamet,
Druga stvar, drago mi je da mi nije pala na pamet,
jer bih u suprotnom bio besan
što si bacio foru pre mene.
Ali to je bilo sjajno.
"Roditelji su mrtvi."
Možda je jedan od njih sahranio majku!
Baš mračno. To je baš...
Mislim, strukturalno se uklapa.
Već sam to rekao. Ali previše je mračno.
A i rekao si to takvim glasom:
"Možda su nedavno sahranili roditelje."
I to je baš grubo.
Ali, znaš kako,
svaka čast na trudu. Bravo.
Izvršili su samoubistvo!
Opa!
Ne znam jeste li svi čuli.
To je bilo baš...
Sad si van opasnosti.
To je bilo mnogo mračnije.
Šta, jebote? Ko je to rekao? Mahni.
Ko je to rekao?
Kako se zoveš?
Ričard.
Šta tebi fali, Ričarde?
Šta ti fali, stari?
Koliko vremena imam? Poprilično.
Poprilično. Mislim...
Nemam baš onoliko koliko sam imao kad si prvi put to rekao,
ali imam dosta vremena.
Klinci su samo nastavili da maltretiraju ostale.
I sad je bio red na mene.
Bio sam u zadnjem redu i molio se bogu
da su ova deca ljubitelji kviza "Zar bih te ja slagao"?
Opkolili su me.
Vođa je seo u red ispred mene. Bio mi je okrenut leđima.
Njegov drugar sedi spram njega. Šutiraju se.
Ne obraćaju pažnju na mene.
Trojica stoje leđima naslonjena na zid pozadi, iza mene.
U mom sećanju, imaju čačkalice u ustima.
Znam da nije stvarno bilo tako.
Znam da sam to ja izmislio, ali tako se ja sećam.
Ali nisu obraćali pažnju na mene.
Preostala dvojica stoje tamo.
Jedan od njih se naslanja na prtljag.
Gleda po vagonu i ne obraća pažnju na mene.
Ali jedan od njih, pribijen uz sedišta,
sve vreme me posmatra,
fokusiran samo na mene.
Ja sedim i gledam kroz prozor.
Pravim se d ne vidim ništa od svega što se dešava.
Tako se u savremenom svetu putuje vozom.
Ja ne gledam u telefon k'o sav normalan svet.
Gledam kroz prozor kao neki lik iz knjige Inid Blajton.
Kakav divan dan na pruzi!
Je li to Sesil?
To je Sesil Armitaž, onaj vragolan.
Ćao, Sesile! Odosmo u grad.
Ovaj mali.
"Ej!" Ja ga pogledam.
"Šta gledaš koji kurac?"
Izvanredan rad.
Meni je dopao najbolji među njima.
Evo o čemu se radi. Ja znam pravila džungle.
Kad neko kaže "hej", moraš da obratiš pažnju na njega.
Ali ako pogledaš u nekoga, tražiš đavola.
Moj jedini izlaz iz te situacije
bio bi da je on rekao "hej", a ja:
"Da? Kako mogu da ti pomognem, mladiću?"
"Izgleda da će kiša. Nadam se da si poneo gumene čizme."
"Je li to Montgomeri?
"To je Montgomeri Sv. Stivens. Lenština!
"Ćao, Montgomeri!
"Srećan Božić tebi i tvojima."
"Hej!
"Šta ti gledaš koji kurac?"
Rekao si "hej" pa sam pogledao.
To sam mu rekao.
Opet sam onaj dečak koji sedi kraj razboja.
Rekao si "hej" pa sam pogledao.
"Jesi li ti to bezobrazan prema meni, druže?"
Ja u ovoj priči imam 36 godina.
Naučno je dokazano da ja ne mogu da budem bezobrazan
prema jednom trinaestogodišnjaku.
Ali nisam mu to rekao.
Nisam znao šta da kažem tom klincu.
Svi su probali po neki pristup sa ovim tinejdžerima.
Nijedan ne radi.
Mislim da ne postoji drugi slučaj
kada bih rekao tako nešto.
Ali taman sam izašao iz izolacije. Moj mozak još uvek nije.
Razmišljao sam kao što sam razmišljao u izolaciji.
Tokom izolacije sam mnogo pričao
o tome kako želim da se nosim sa sukobima,
naročito sa provokatorima na nastupima.
Dosta sam pričao o tome tokom Zoom terapija
koje sam mogao da priuštim kad god sam želeo.
I pomislih, odgovoriću mu kao odrasla osoba.
Biću iskren.
"Jesi li ti to bezobrazan prema meni, druže?"
Zašto pokušavaš da me uplašiš?
"Jesi li se uplašio, a?"
Jesam, uplašio sam se.
Plašiš me.
Kad sam rekao: "Plašiš me"
sve se promenilo.
Sva ona hrabrost je nestala.
I opet je bio običan trinaestogodišnjak.
Na njegovom licu je pisalo: "Šta sam to uradio?"
Kao da je pokušavao da shvati šta se dešava.
Počeo je da paniči i da gleda u vođu ispred mene.
Ličio je na zaposlenog u Mekdonaldsu koji traži nadređenog.
Bio je u fazonu: "Ovoga nema u priručniku.
"Treba mi pomoć. Ovaj kaže da ga je strah od mene."
Vođa se pridigao.
Gleda me odozgo preko sedišta.
"Čega se plašiš, jebote?"
Pa...
On je rekao "hej".
Pogledao sam ga i on je rekao,
"Šta gledaš koji kurac?"
I znam da ti to sad zvuči smešno, ali ja ne mogu da se nosim sa tim.
Ja sam anksiozan i kad je sve u redu.
Ako mi se stranac suprotstavi,
ja se zaledim.
A vi svi gađate ljude čime stignete
i derete se na njih i plašite ceo vagon.
A sad ste me opkolili.
U ovoj situaciji imaš tri opcije: bori se, beži ili se zaledi.
Ja se zaledim svaki put. Toliko znam sebe.
Ovo je prilično gadna situacija. Stvarno sam uplašen.
Pogledao me je i kaže:
"Dobro. Pusti ga malo. Prepao se.
"Udalji se od njega. Udalji se. Daj mu malo prostora.
"Šta tu plašiš ljude?
"Cela zemlja je dovoljno propatila prethodna dva meseca.
"Ti si našao da plašiš ljude u vozu.
"Sram te bilo.
"Vadi te čačkalice iz usta!"
Kad sam prvi put rekao tom klincu da se plašim,
video sam da me ostali odrasli gledaju
kao da žele da kažu
"Ovaj će, izgleda, prvi da strada."
Kad su me ostavili na miru, svi su bili u fazonu:
"Mogao sam i ja to da kažem.
"Sve vreme sam uplašen. O čemu mi pričamo?
"Bacio si bocu Koka-kole na mene! To je bilo zajebano!"
Nisu dirali nikoga do kraja vožnje.
Bili su na telefonima i ćaskali međusobno.
Stigli su do svoje stanice, Velingboro, i izašli su.
Svi su morali da prođu pored mene da bi izašli.
Nije da se hvalim, ali četvoro od sedmoro njih mi se javilo.
Nije loše.
Ne deluje tako kul kad to proprate frazom:
"Izvini što smo te prepali," ali prihvatiću i tako.
Ti si bio najstrašniji od svih, mali.
Srećan put.
Ova je priča, više od bilo koje druge,
100% tačna i to želim da naglasim
jer sam svestan da ne zvuči istinito.
Jasno mi je da zvuči kao metafora
za način na koji se suočavam sa provokatorima u poslednje vreme.
Ne kažem da me i oni ostave na miru.
To je jedino što sam ispričao terapeutu na šta je odgovorio:
"Šta si me još slagao za sve ove godine? Šta to pričaš?
"Nisu te ostavili na miru." Ali jesu.
Sve je u toj priči
100% istinito. Sve se to desilo.
Kad je onaj tip viknuo: "Roditelji vas ne vole",
to sam video da se desilo u drugom vozu
i to sam ubacio u ovu priču.
Ali sve se to desilo. Sve sam to video.
Samo da bismo otišli odavde s nenarušenim međusobnim poverenjem,
moram vam reći da sam jedan deo ipak izmislio.
Priznaću sad
i možemo svako na svoju stranu s pravim informacijama.
Jedino što nije istina
je da je Stiv Mini bio moj vođa izviđača.
To nije istina. Nije bio moj vođa izviđača.
Bio je vođa starijoj grupi izviđača. Imao sam 15 godina.
Nisam to onda hteo da priznam,
ali evo šta se desilo.
I nije se zvao Šir Kan, nego Stiv.
i još uvek nisam baš sve kockice složio.
Ali, ne, hvala vam. Cenim sve provokacije.
Vidite, kad sam pre dve godine počeo ovaj nastup,
nisam znao kakav će biti rezultat ovog eksperimenta.
Odlučio sam da ću da dozvolim publici
da radi sve što želi da bi me to nateralo
da se suočim sa svojim nedostacima koje imam kao komičar,
ali nisam znao šta će se desiti
ako vam kažem da možete da radite šta želite.
Ono što sam saznao
jeste da vi svakako radite šta želite.
Niko od vas se nije ponašao drugačije večeras
nego što biste da turneji sa starim pravilima.
To sam saznao.
Ako želite da provocirate, to ćete i da uradite.
Ako ne želite, nećete.
Imao sam sve vrste reakcija koje i inače imam na turneji,
od mrtve tišine
tokom cela dva sata,
do smeha koji se ori salom, do neprekidnih provokacija,
do provokatora koji dobacuje, a cela sala se okreće protiv njega,
do nastupa gde je zamalo došlo do nasilja, pa smo morali da...
Ali tako je na svakom nastupu do sad.
Ne pokušavam da vas promenim.
Pokušavam da promenim način na koji odgovaram.
Moj odgovor je bio loš,
ali bez obzira na situaciju, ja bih to
I vidite, ako niste uživali večeras,
nek vam bude za utehu
da je nekad bilo mnogo gore.
Mnogo gore.
Pokušavam da se brinem o sebi i na sceni i van nje.
Tu ima najviše posla, zar ne?
Trudio sam se da nađem više slobodnog vremena.
Polako kočim. Povlačim se.
Devojka i ja smo išli na odmor. Otišli smo na nedelju dana
u Diznilend u Floridi.
Poveo sam i malog dečaka sa sobom, naravno.
Mislite da ću da ga izvedem na scenu pred vas
a da ga ne odvedem kod Diznija? Ma, dajte. Nisam ja čudovište.
Svi kojima smo rekli da idemo u Diznilend za vikend
rekli su:
"Šta? Bez dece?"
"O, i deca idu s nama."
Ja sam poveo dečaka, ona devojčicu
i sjajno su se proveli. Cele nedelje su i dečak i devojčica
trčkarali po Diznilendu i ludo se provodili.
Neću da završim nastup
učeći vas šta čini dobru vezu.
Svi smo različiti. Različita su nam očekivanja.
Ali za mene je dobra veza
kada se ne slažete dobro samo u sadašnjem trenutku
već se istovremeno
sve vaše verzije iz prošlosti
dobro slažu.
I ne moraš da štitiš malog sebe od njih
jer im se on sviđa. Vole ga
i žele i oni da ga zaštite.
I slušajte,
znam da to nije smešan deo.
Ali to se desi kad pišete komediju iz ljubavi.
Nije smešno. To je najgori deo nastupa.
Hvala vam što ste došli.
Bili ste divni. Baš sam se zabavio.
Vidimo se opet. Hvala. Laki noć.
Prevod: Marija Pejović Ta TransPerfect Media