God kväll, Northamptonbor i publiken.
och välkomna till James Acaster, Häcklare välkomna.
Innan vi börjar, låt mig förklara reglerna.
Regel ett:
James får inte bli sur på publiken om de häcklar honom,
pratar sinsemellan, tar upp mobilen eller är tystare än han önskar.
Regel två:
James får inte peka ut nån som inte har häcklat,
speciellt folk som bara ska på toa,
ta lite luft, till baren, hem, eller har anlänt sent.
Regel tre:
James måste inte svara häcklare om han inte vill
men får bara sparka ut nån om hen är våldsam eller gör hatiska yttranden.
Regel fyra:
Trots att han hela karriären försökt styra varenda liten detalj
av varje föreställning han gjort måste James acceptera vad som än händer.
ETT SPECIALFRAMTRÄDANDE FÖR HBO
INSPELAT LIVE I NORTHAMPTON
Ja! Visa dem hur man gör!
Så gör vi här!
Tack, Northampton. Det kändes fantastiskt.
James Acaster inställer sig för sitt livs bästa kväll.
Absolut i mitt yrkesliv.
Men först, för att ge er kontext,
ska jag berätta om mitt värsta gig nånsin.
Det hände tidigt. Jag hade babyansikte.
Innan jag ens tagit mikrofonen häcklade en full tjej mig.
"Hörru! Vet din mamma om att du är uppe så här sent?
"Hallå? Jag frågade om din mamma vet att du är uppe så sent. Hallå? Hallå?!
"Hörru!
"Vet din mamma att du är uppe så här sent?"
Det här är historien om hur jag, för att tysta en häcklare,
hittade på att min mamma var död.
Jag tittade på henne och sa:
"Min mamma är faktiskt död."
Sen följde jag upp det, i onödan enligt vissa,
med: "Hon dog väldigt nyligen."
Jag ville slippa bli häcklad.
Jag ville se till att hon var tyst under resten av uppträdandet.
Vilket hon var, förresten!
Hon och resten av publiken
som kände sig helt förkrossad
för ungen på scen som försökte köra standup
trots att han nyligen begravt sin mor.
Jag vet inte varför jag gjorde så.
Efteråt tänkte jag: "Det var knäppt. Hur tänkte jag där?"
Jag kom först nyligen på varför.
Tänkte väl det.
Ibland finner man tröst i att bara ge upp direkt.
Det var i alla fall inte mitt fel. Jag blev häcklad av micken.
"Häcklare välkomna" gäller även scenteknikerna.
Vill de jävlas så får de.
Vilken tjänst de gjorde mig.
Och jag måste berömma er också för hur ni hanterade det.
För vi hörde det allihopa.
Sekunden jag började prata tänkte ni: "Micken är trasig.
"Micken funkar inte och detta filmas."
Och ni alla fokuserade för att höra vad jag sa.
"Vi hjälper dig.
"Varje gång vi tror att vi ska skratta så skrattar vi
"trots att det skär i öronen."
Mitt bästa gig nånsin var förra året
i baksätet på en taxi i London.
Jag skulle hem sent och chauffören vände sig mot mig.
"Jag har kört taxi i London i årtionden
"men tänker flytta till Norfolk för att vara närmare dottern."
Jag sa: "Vad fint, men du vet väl att om du vill köra taxi i Norfolk
"måste du klara jättesvåra prov.
"Du måste memorera alla vägar i Norfolk, varje gatunamn och varje väg.
"Du måste hålla allt i skallen."
"Jaså?"
"Ja.
"Provet heter...The Norwich."
Bara lugn om ni inte fattar skämtet. Få gör det.
Det brukar kallas ett dåligt skämt.
Jag har dragit det hela turnén. Det får sällan ett bra mottagande.
Det får konsekvent sämst mottagande av alla mina skämt.
Men inget skämt har gått hem så hårt som när jag drog det för taxichauffören.
Det var skräddarsytt för honom. Han skrattade farligt mycket.
Han kunde inte släppa det.
Han skrattade och upprepade "The Norwich" högt.
Han skulle dra det för kollegorna och sa att jag var rolig.
Det hände i fjol men det är första gången jag faktiskt tänkt:
"Jag kan nog bli standup-komiker."
Ska jag återge det bästa giget jag sett måste jag återge det näst bästa.
David Byrne som framförde American Utopia på Broadway.
Fantastisk musik och koreografi.
Han höll ett fint tal i slutet om vikten av att rösta.
Sen sänktes en stor ridå ner och ljusen tändes i den vackra teatern.
Jag satt i andra raden och ett par reste sig framför.
Medelålders hipsters, vita hipsters.
De vände sig om och betraktade hela publiken.
Ingen annan hade rest sig än.
Sen tittade på varandra och...
"Rösta, rösta, rösta.
"Rösta, rösta, rösta."
Inte en enda person började skandera med dem
och det var det bästa giget jag nånsin sett.
David Byrne: näst bäst.
De jävla idioterna: bäst.
Längst fram för det, näst längst fram för Byrne.
Kom igen, Kermit!
"Kom igen, Kermit?" Jösses.
Varför är jag klädd så här?
Där fick du mig.
Helt otroligt.
Jag tyckte att jag såg cool ut.
Men du har rätt. Jag liknar grodan Kermit.
Du tog din chans.
Jag är körd.
Vet ni hur det känns att vara körd?
Med en kameraman ända inpå?
Han stod så nära scenen man kan komma
under mitt livs värsta ögonblick.
Jag blev kallad Kermit.
Vet ni vem Kermit är? Han är grön.
En grön groda.
Jag är klädd i grönt.
Och han ser sorgen i min blick.
Det går bättre än när tjejen skrek:
"Vet din mamma om att du är uppe så här sent."
Jag har inte låtsats att nån förälder är död än.
Där lägger jag ribban.
Låtsades jag att en anhörig var död? Inte? Då gick det bra.
Jag vet inte varför jag sa det till den publiken. Det var galet.
Jag har först nyligen förstått varför.
Vi har nog reflekterat mycket över oss själva senaste åren.
Under pandemin lärde vi oss mycket om oss själva. Jag lärde mig...
Låt inte detta påverka er eller förstöra showen.
Men vad jag fick reda på om mig själv
var att jag ogillar att vara ståuppkomiker.
Det är inte konstigt.
Det är inte konstigt att ogilla det.
Vet ni varför ingen av er sysslar med standup?
Samma här.
Jag håller med. Ni har rätt.
Men det tog mig 16 år att inse det.
För 16 år sen skulle jag göra mitt första gig över en pub i Kettering.
Jag skulle just gå ut på scen när bartendern smög fram till mig.
"Här har du lite trivia inför ditt första uppträdande.
"Upphetsning och nervositet är faktiskt samma känsla rent kemiskt.
"Huruvida man är positiv eller negativ som person
avgör hur man upplever känslan."
Jag ser på er att ni med rätta har identifierat det som en lögn.
Det gjorde inte jag. "Tack, vise bartender. Bra att veta."
Och i över 16 år har jag tillbringat de flesta kvällar vid scenen och tänkt:
"Jag är exalterad.
"Jag lever min dröm!"
Så ofta under åren har folk sagt att jag är modig som gör standup.
"Jag skulle inte klara det. Du är så modig."
Jag avvisar komplimangen varenda gång.
"Jag är inte modig. Vad snackar du om?
"Jag är för exalterad för att vara modig."
Men nu när jag inser hur rädd jag är varje kväll
så erkänner jag att jag är modig som fan.
Jag skiter i om det låter arrogant.
Jag är modig som gör det här.
Inte som brandmän eller soldater eller så.
Men kanske som en badvakt.
Jag är lätt lika modig som en badvakt.
Som en poolvakt, inte en strandvakt.
Inte en strandvakt.
2019 gjorde jag min största turné.
Fyllde så här stora lokaler själv för första gången.
Jag turnerade 90 % av året.
Det var drömmen när jag började ovanpå puben i Kettering.
Men fyra av fem kvällar gick jag ut på scen
och framförde mitt nummer utefter mitt noggranna manus.
Innan jag kom till första slutklämmen
avbröts jag av nån långt upp som jag inte ens kunde se med...
"Jag sa ju att jag skulle våga."
Och varje gång det hände
pekade jag ut den personen framför hela publiken
och kontrade med nåt vitsigt.
Typ: "Håll käften, för fan!"
Eller "Kom aldrig på fler av mina shower".
Eller klassikern: "Dra åt helvete."
Ett utmärkt svar om man är en provocerande komiker.
Om man är Frankie Boyle och det passar ens persona.
Men går man ut på scen med: "Jag har börjat äta aprikos...
"Dränk dig själv ditt jävla kukhuvud! Hoppas du dör!"
Rätt rejält ändrat tonläge. Ingen gillade det.
Svårt att smidigt gå över till skämten om att starta biodling
efter att man har sagt nåt sånt.
Jag skrek åt dem om de förde oväsen och om de var för tysta.
Ingenting dög.
Om jag såg en enda person som såg uttråkad ut,
vilket ju är mitt fel,
så skämde jag ut dem.
Alla andra kunde skratta som besatta,
men om en person tittade på mig så här...
Vilket förresten är hur jag själv alltid ser ut.
Även om det är världens roligaste komiker.
Nish är skicklig.
Jag har bara skrattat högt med publiken två gånger i hela mitt liv.
Båda gångerna var det på bio, alltså var det inte ens live.
Jag skrattade när Jack Black sparkade hunden av bron.
Och jag skrattade när Mini-Me juckade på lasern.
Det är de två gångerna som den här kultiverade killen
har skrattat ihop med andra, och så skäller jag ut er varje kväll.
Jag är inte ensam. De flesta komiker tar illa vid sig om man inte skrattar.
Nio av tio gånger skyller vi på er.
Komikern säger typ: "Åh, förlåt. Gick jag över gränsen?
"Är mina radikala tankar för mycket för era ynkliga snöflingehjärnor?"
De säger aldrig: "Förlåt. Var det dåligt skrivet och framfört?"
Nyligen såg jag en komiker säga: "Ska ni redan börja bli kränkta?
"Låt mig förklara en sak om komedi.
"Komedi utgår alltid från kärlek, okej?
"Den utgår aldrig från hat."
Jag satt och tänkte:
"Är du helt säker?"
Jag tänker exempelvis gå hem och skriva ett nummer om det här.
Det utgår inte från nån kärlek, kan jag lova dig.
Jag hatar den komikern. Hoppas hen dör.
Jag hoppas att hen och alla hens fans dör snart.
Det hoppas jag.
Jag hoppas det händer.
Hoppas de trillar ner i en gatubrunn, varenda en i samma brunn.
Hoppas de dansar conga för att fira yttrandefriheten
och trillar ner i en gatubrunn som en Slinky.
Det hoppas jag.
Och hela vägen ner klagar de över att de blir tystade
och sen mosas de i en dominoeffekt.
Det hoppas jag. Det tycker jag vore roligt.
Det är komedi.
Ja, jag skämtar på komikers bekostnad som om det inte finns dåliga publiker.
Klart att det gör. Jag har ingått i flera dåliga publiker.
Den värsta jag nånsin varit i var när jag var 13 år.
Samling i skolan.
Det var snarare en felbokning.
Av nån anledning bjöd de in en yogainstruktör för att prata med oss
om fördelarna med att utöva yoga regelbundet.
Har ni nånsin varit 13?
Man är typ vigast i världen.
Det enda man respekterar mindre än stretching är till synes religiöst folk.
Vi slet den jäveln i bitar.
Vi identifierade direkt att han var fysiskt stark men psykiskt svag.
Det mest patetiska jag nånsin hört nån säga till sin publik
är den yogainstruktören som sa: "Snälla, barn,
"jag kan inte dela mina hemligheter om ni inte slutar skrika."
Det får mig ännu att le.
Så sorgligt.
"Jag kan inte dela mina hemligheter."
Det är inga hemligheter, gubbe!
Du är bara nån viting från Kettering.
Allt du vet om yoga är allmän egendom, Derek.
Men det var synd.
Jag älskade när nån talade inför skolan. Det var mina favoritdagar.
När jag var fem besökte min mormor min förskoleklass
för att prata om spinnrocken.
Det är inte normalt i mina hemtrakter heller.
Och jag har inga svar på era frågor. Jag vet inte varför det hände.
Jag var fem. Jag bara accepterade det. Allt var första gången för mig.
Senare insåg jag att det var konstigt, men då var hon död.
Jag kunde inte fråga henne varför, så jag frågade föräldrarna.
"Vi visste inte att hon gjort det."
Hemligheten dog med henne. Respekt.
Hon tog med en stor, gammal spinnrock hemifrån.
Ställde den framför oss. Vi var typ 35 femåringar.
Vi satt på golvet och hon på en pall.
Jag minns inte exakt vad hon pratade om.
Nåt i stil med: "Jag älskar fan det här."
Jag minns hur hon avslutade sitt nummer. I slutet av numret sa hon:
"Vem vill komma fram och prova spinnrocken?"
Så fort hon sa det var allt jag ville göra resten av livet
att spinna ull inför publik.
Det begäret brinner djupt i hjärtat.
Jag höll upp handen... Det här är en sån historia ni redan kan slutet på.
Ni vet åtminstone vad som hände därnäst, att hon inte valde mig.
Hon valde tre andra och jag gjorde som man gör: började storböla.
Jag blev skogstokig. Tårarna strömmade!
Hon fick panik.
"Vi hinner nog en till. Kom, James. Trots att vi ses varje söndag
"och du aldrig har brytt dig om spinnrocken."
Jag raglar fram över klasskompisarna.
Jag gråter för fullt och tårarna regnar över dem.
Kroppen hade blivit helt flaxig av känslor,
så jag kunde inte stå vid spinnrocken som de andra och trampa med värdighet.
I stället sköter mormor pedalen och sätter mig på knät.
Jag bara skumpar runt.
Med ena handen på ullen
och gråter med öppna ögon mot alla klasskompisar.
Och alldeles för länge. Hon behövde inte spinna så mycket ull.
Vi ska inte sälja den. Ta det lugnt, mommo.
Och det var min första gång framför en publik.
När jag berättade det för min terapeut sa han typ:
"Mhm... Ja, det är orsaken, James.
"Det är orsaken till allt.
"Det är orsaken till allt som är fel på dig.
"James, det var en viktig historia. Den måste du hålla i åtanke.
"Du måste komma ihåg att varje gång du står på scen inför publik
"är du inte ensam där uppe, den lille pojken står också där.
"Du måste skydda den pojken."
Vilket jag skulle säga är svårare än vad jag redan gjorde.
Standup är redan rätt svårt och nu måste jag skydda en pojke också?
Inte konstigt att jag jämt blev defensiv när nån häcklade mig.
"Han är bara en pojke! Låt honom vara!
"In bakom mig. Jag skyddar dig."
Jag måste skydda pojken.
Genom alla åldrar också.
Visst, jag måste skydda femåringen vid spinnrocken.
Men även sexåringen
som använder föräldrarnas sovrumsspegel och övar på att imitera prins Charles.
Den grabben behöver verkligen skyddas.
Mitt livs mest pinsamma ögonblick och ingen annan såg det ens.
Riktigt pinsamt.
Jag satt på sängen med stängd dörr och såg mig i spegeln.
Jag hade anmält mig till talangjakten
och ljugit om att jag kunde göra imitationer.
Jag var sex. Än sen om jag var lögnare?
Jag visste inte att ingen sexåring nånsin gjort en bra imitation.
Varken jag eller ni...
Ingen av er vet en sexåring som är bra på det.
Ni vet ingen sexåring som... "Har du träffat Johns unge?
"Han är grym på att imitera McConaughey Lyssna på honom."
"All right, all right, all right."
Skicklig grabb!
De älskar dig i Northampton!
Du har aldrig fått applåder under hela turnén.
Vill du visa dem mer McConaughey?
Toppen!
De älskar det.
Vill du göra en till innan du går?
Gör McConaughey i True Detective.
"Tiden är en platt cirkel."
Mörkt för en liten grabb.
Bra jobbat.
Den gillade de inte lika mycket.
Wall Street-imitationen var kul
men "tiden är en platt cirkel" var för mycket.
"Tiden är en platt cirkel."
James!
Hej, Jilly.
Hur är det?
- Kan du ta micken? - Okej, jag tar den.
Ska vi byta stativet nu?
Vilka fler filmer har McConaughey gjort?
För Dallas Buyers Club ska jag göra hans tacktal från Oscarsgalan.
Det minns jag. Han vann en Oscar för den.
Jag tänker jämt på det tacktalet.
"När jag var grabb
"frågade en kille jag kände mig: 'Vem är din hjälte?'
"'Vem är din hjälte?'
"Och jag svarade: 'Mig själv om tio år.'
"Tio år senare träffade jag honom igen
"och han sa:
"'Är du din hjälte än?'
"Och jag sa:'
"'Fan heller.'
"'Okej, vem är din hjälte nu då?'
"Jag funderade på det.
"Och jag sa: 'Mig själv om tio år.'
"Jag kommer alltid att vara min egen hjälte om tio år.
"Tack för det här priset och tack till akademien."
Hallå... Så här gjorde jag.
Jag är sex år och det här är bokstavligen vad jag gjorde den dagen.
Det är fastetsat i hjärnan för det var så pinsamt.
"Hallå. Mitt namn är prins Charles."
Jag vet att ni har väntat länge men jag pausar här.
Vi är halvvägs genom imitationen och jag la bara in en paus
för ni kan aldrig gissa vart det här tar vägen härnäst.
"Hallå. Mitt namn är prins Charles.
"Det är katten."
Och så länge varade min karriär som imitatör.
Ni har rätt när ni tänker att jag redan morgonen därefter
gick raka vägen till skolan och sa den bekanta klyschan:
"Hej, mrs Weaver. Jag vill dra mig ur skolans talangjakt, tack.
"Varför? För att jag inte har nån talang."
Det var lärdomen.
Jag hade inte ens stått på scen än. "Jag har ingen talang."
Så om ni nånsin sett nån av mina shower, vilket några av er har statistiskt sett,
så har ni sett en show som gick rätt bra och plötsligt...
Publiken fattar inte ens varför, men jag börjar säga att showen är kass.
"Det här framträdandet suger."
Ni ska veta att det inte är ert fel.
Allt jag ser när jag tittar ut över publiken
är sexårige jag i spegeln som säger:
"Det låter inte som prins Charles.
"Varför en katt?"
Kungafamiljen föredrar ju hundar. De gillar corgier!
Kunde ha varit värre!
- Kunde ha varit värre? - Kunde varit prins Andrew på 90-talet!
Va? "Kunde ha varit prins Andrew på 90-talet."
Applåder för en pedofil.
Skulle du... Vad heter du som sa det?
- Danny. - Danny?
Påhittat namn. Danny...
Kan du imitera prins Andrew på 90-talet, tack?
- Det vore oklokt. - Vore det oklokt?
Det borde han ha sagt på 90-talet.
Det hade varit bra.
Då hade vi sluppit en massa besvär.
Jag måste skydda mitt åttaåriga jag
som apropå ingenting
anmälde familjens hund till en hundutställning.
Det anade jag inte när jag vaknade den morgonen.
Hela familjen var ute och gick i skogen och kom till ett stort fält.
Där pågick en hundutställning. Det hade jag inte väntat mig.
Åskådare på picknickfiltar.
Så fort jag satte mig i gräset
var allt jag ville göra resten av livet
att ställa upp i och vinna hundutställningar.
Det var allt hjärtat ville.
Jag hade en hund med mig,
men hon var inte vad jag skulle kalla "tävlingsredo".
En dvärgtax, och kullens minsting.
När vi skaffade henne sprang det runt massor av friska dvärgtaxvalpar
och sen som var mer dvärg än de andra, med krökt ryggrad,
med svans rakt upp som en radiobil och öron som cykelhandtag.
Hela familjen var ense om att vi skulle ta med den hem.
Annars skulle vi oroa oss för henne resten av livet.
I åratal hade pappa vägrat att skaffa hund,
men vi hade tjatat sönder honom.
"Okej då! Ni kan få en hund på ett villkor."
Vi gick i lågstadiet.
Vi trodde villkoret skulle vara att vi tar ansvar eller nåt.
Att vi måste städa och mata hunden.
I stället säger min 40-årige far:
"Okej. Ni får en hund men på ett villkor.
"Jag väljer namnet."
Ni vet när man inser att ens föräldrar också är barn?
Han ville bara döpa en vovve.
Och han valde ett barnsligt namn. Han döpte dvärgtaxen...till Mini.
Gulligt, men han hade nog kunnat låta oss sköta det.
Tre lågstadieungar...
Våra förslag var Mini, Korven och Hunden.
Du behövde inte lägga dig i, David. Manöver.
Han märkte att vi inte var imponerade och sa:
"Men det stavas inte som ni tror."
Hur stavas det då, chefen?
"M, I, N, N, E, Y."
Mamma frågade honom varför det stavades så.
På den tiden var han högstadielärare.
"För 10 år sen undervisade jag en grabb som hette Steven Minney
"och hans namn stavades så."
Jag minns att jag var förvirrad men samtidigt arg.
Jag tänkte inte så hemska saker som ni tänker nu.
Det där med prins Andrew har gett er idéer.
Så fort vi gick är jag säker på att mamma sa:
"Okej, varför är den pojken så viktig för dig?"
Det samtalet ägde absolut rum.
Men vi bara tänkte: "Visst har vi en konstig pappa?"
Men jag är 39 nu. Nästan lika gammal som han var.
Jag är rädd att jag blir som honom för nu tycker jag också att det var kul.
Det är objektivt roligt om ens barn vill ha hund
att döpa hunden efter nån annan unge de aldrig träffat.
De vet inget om honom.
För att han gjorde det,
varje dag av den hundens liv tänkte jag på Steven Minney.
Jag och syskonen pratade jämt om Steven Minney.
Långa samtal där vi spekulerade kring vad han gör som vuxen.
"Tror ni han bor kvar i stadsdelen?"
"Vad tror ni han har för födkrok?"
Jag fick veta vad det blev av honom
när jag var tio och gick med i upptäckarscouterna.
Och hör och häpna,
Steven Minney var min upptäckarscoutledare.
Rent sammanträffande. Kettering är litet, men det är galet.
Men jag visste inte att Steven Minney var min upptäckarscoutledare.
Ni vet det här om ni nånsin varit med i scouterna
men scoutledarna använder inte sina riktiga namn.
I stället kallar de sig själva...
Varning om ni inte varit med i scouterna. Det här kommer låta knäppt.
De använder namn på karaktärer ur Djungelboken.
Jag ger er en sekund att smälta det.
Det är sant.
De kallar sig Bagheera, Akela... Bättre hundnamn än Steven Minney.
Vi skulle kalla dem det.
Som barn fick jag fråga en vuxen man: "Hej, Baloo. Hur var helgen?"
"Bra, tack. Gör nu det här Illuminati-tecknet
"och säg att du älskar drottningen."
"Jag lovar att göra mitt bästa."
De tvingade tioåriga mig att recitera det.
Varje vecka var jag tvungen att säga: "Jag lovar att göra mitt bästa,
"att göra min plikt mot Gud och drottningen."
Sa jag inte det fick jag inte leka med skumfotbollen.
Jag hade ingen aning...
...om att Shere Khan var Steven Minney.
Tills pappa skulle hämta mig på scouterna en dag
och började snacka med Shere Khan.
Jag väntade på att de skulle bli klara i en halvtimme.
De andra hade gått hem.
Alla andra scoutledare, Kung Louie med flera, hade gått hem.
Jag sitter i bilen med pappa på vägen hem och han säger:
"Vet du vem det var som jag snackade med?"
"Ja, pappa. Han heter Shere Khan. Jag träffar honom varje vecka.
"Jag känner honom bättre än du."
"Nä. Det var Steven Minney."
"Den Steven Minney? Skämtar du?
"Det är inte roligt om du hittar på.
"Han vi döpte taxen efter? Menar du allvar?
"På riktigt?"
"Jepp. Steven Minney som vi döpte taxen efter."
Och efter det sa han inte: "Berätta så klart inte det för Steven.
"För vuxna blir inte lika glada som barn när nån döper en hund efter dem."
Jag var superpeppad hela veckan.
Jag såg så fram emot att träffa Steven på tisdag.
Jag skröt för syskonen: "Han kallas Shere Khan nu. Vi är rätt nära."
Det blir tisdag, jag rusar till scoutstugan,
ignorerar alla som hälsar, går rakt fram till honom:
"Du heter Steven Minney, M, I, N, N, E, Y.
"Vi döpte vår tax efter dig, Steven Minney.
"Hon är en liten skit.
"Pappa har aldrig glömt dig.
"När vi ville ha hund sa han: 'Bara på ett villkor!
"'Ni måste döpa den efter Steven Minney som jag undervisade för 10 år sen.'
"Jag tänker på dig varje dag.
"Min syster hoppas att du fann kärleken i nån annans famn."
Jag sitter i gräset och iakttar hundutställningen.
Jag har taxen Steven Minney bredvid mig.
"Mamma, pappa. Får jag anmäla Minney till utställningen?"
De sa ja, för det var gratis och de brydde sig inte.
Jag minns anmälningsblanketten.
De flesta kategorierna var utseendebaserade.
Hunden var vacker, för oss.
Men jag visste att branschpamparna inte skulle fatta.
Så jag valde en annorlunda kategori. "Viftigaste svansen."
Minney viftar jämt med svansen. Oavbrutet. Enkel seger.
Det här är ännu en historia som ni redan vet hur den slutar.
Ni vet att den inte slutar med "vi vann utställningen".
Ni vet vad som väntar. Fyra vuxna på scen med hundar som viftar som tokiga.
Och jag står där med vad som kunde vara en uppstoppad hund
som knappt viftar alls
medan vuxna på picknickfiltar pekar på mig och skrattar hejdlöst.
Då bjöd jag på mitt signum: började storböla.
Jag var känd för det. Ge folket vad de vill ha.
Klart att McCartney kör Blackbird.
Jag började jämt böla.
Jag bölade för spinnrocken, jag bölade vid hundutställningen,
jag bölade när jag fick veta att Jesus var död.
"De tre stora" som familjen kallar dem.
Jag har aldrig gråtit mer än när jag fick veta att Jesus var död.
Det var inte vackert.
Jag var fyra år.
Jag växte upp som kristen men ingen hade berättat den detaljen.
Jag visste bara att jag hade en vän som älskade mig. Livet var ljuvligt.
Fyra år gammal går jag till kyrkan på påskdagen.
Jag är peppad.
Det är mitt umgänge, jag har inte börjat skolan än.
Tror fortfarande att det är coolt att vara kristen.
Kyrkan är där de coola ungarna hänger.
Det är påskdagen och alla firar mer än vanligt.
Fullt ös.
Jag tänker: "Prisa Gud. Det här är varför vi går till kyrkan.
"Vad firar vi? Ser ut att vara nåt fantastiskt."
Varje låt rockbandet spelade... Det var en sån kyrka.
Varje låt de spelade löd typ: "Han är död!
"Han do-og!"
Jag sitter där, fyra år gammal och bara...
"Bäst de inte menar den jag tror att de menar."
Vad jag minns kom tårarna horisontellt.
Trycket sköt ut mig ur församlingen.
Jag var helt överväldigad.
Oj, det var nära!
Det har jag aldrig gjort med en mikrofonsladd.
Jag tänkte: "Låt mig inte falla, Jesus." Plötsligt blev jag troende igen.
"Om du lyssnar, förlåt att jag skämtade om religion. Rädda mig."
Jag slog i väggen, föll ned på knä och grät krampaktigt på golvet.
Sen gick nån gubbe förbi.
"James, allt väl? Varför gråter du?"
"Jesus är död!"
- Jesus dog... - Spoiler!
"Spoiler"?
Du anar inte vad som händer sen.
Jag vill inte spoila dig men det bygger nog på Matrix-trilogin.
De fick nog idén från Matrix-trilogin.
"Spoiler."
Jag önskar att gubben sa "spoiler". I stället sa han:
"Bara lugn. Han dog för dig."
"Hur är jag inblandad? Vad pratar du om?
"Varför dog Jesus för mig?"
"På grund av allt syndigt du nånsin tänkt, sagt och gjort.
"Jepp, det var därför de avrättade honom offentligt.
"Jag ska förklara vad korsfästning är. Du är ju fyra år.
"Och inte mitt barn.
"Jag ska förklara lika detaljerat som Mel Gibson
"hur det är att bli korsfäst.
"Glad påsk."
Så om ni lyssnar och tänker:
"Många av hans historier verkar inte så farliga.
"Varför förknippar en vuxen man
"triviala berättelser med så mycket skuld och skam?"
Kom ihåg att när jag var fyra
mördades min bäste vän av romarna på grund av mig.
Jag ska berätta en positiv historia om kyrkan för alla kristna här.
När jag var sju var det i den kyrkan jag gjorde mitt första gig.
Mitt första framträdande inför riktig publik.
En komisk sketch, hör och häpna.
Jag och pappa.
Pappa skrev den och givetvis gav han sig rollen som Gud.
Det är det enda jag berättat som fått min terapeut att gapskratta.
När jag berättade om hundutställningen sa han inte...
Han är en väldigt bra terapeut.
Han sa inte: "Tja, James, vad du måste komma ihåg är
"att varje gång du står på scen inför publik är du inte ensam där uppe.
"Du har en liten tax bredvid dig också."
Det sa han inte, men så känner jag varje kväll oavsett.
Varje gång skyddar jag hela tiden en pojke
och här står en liten tax som inte hjälper till alls.
När ni inte skrattar säger jag egentligen:
"Vifta på svansen, Steven Minney! Snälla!
"Snälla, vifta på svansen! Vi ser dumma ut.
"Vi ser dumma ut, Steven Minney.
"Steven Minney, vi ser så dumma ut."
Det är då jag skäms som mest efter framträdanden.
När jag har kritiserat en publik för att de inte skrattat tillräckligt.
Det är pinsamt hur ofta jag gjort det.
Det är så pinsamt.
Värsta utskällningen jag gett en publik för att de var för tysta
var när jag skulle läsa upp en Roald Dahl-saga för förskolebarn.
Det finns flera orsaker till att det blev som det blev.
2018 skulle jag läsa Jojjes ljuvliga medicin för barn.
Den boken förändrade mitt liv.
När jag var liten läste mamma den för mig.
Innan dess visste jag inte att världen kan vara rolig.
Ni minns vad det var som fick er att älska komik.
Det var den boken. Så jag skrattade. Det var en ny känsla för mig.
Så 2018, på väg till Roald Dahl-dagen,
hade jag den rätt orealistiska förväntningen
att jag skulle förändra de här barnens liv.
I efterhand är det garanterat hur yogainstruktören kände.
Så jag förtjänar allt som händer sen i historien.
Och det var en speciell dag, 18 september,
officiella Roald Dahl-dagen, om ni undrar.
De flesta av er vet det.
De hade bokat Cardiff Castle.
I slottets alla rum ska olika personer läsa olika Roald Dahl-böcker för barn.
Låter trevligt, men i praktiken innebar det
att jag står i ett torn och läser Jojjes ljuvliga medicin
inför total tystnad och allt jag hör hela tiden
är Floella Benjamins mycket bättre gig i bankettsalen under mig.
Hon läser upp Kalle och chokladfabriken till skratt och applåder.
Jag sitter på en pall med 35 ungar på golvet.
Om ni har lyssnat förstår ni varför det triggar mig.
Jag höjer boken till skyarna.
"Och George gav mormor medicinen
"och hon blev så lång att hon gick igenom taket."
Alla ungarna bara...
Som taxar, hela boken.
Allt jag hör är:
"Mår du så bra utav godis och smör?" från våningen under.
Jag tror jag fick nog när...
När jag behövde imitera... Kanske är orelaterat ...Jojjes mormor.
Om ni behöver bli påminda så har hon tagit medicinen
och vuxit så att hon slog igenom innertaket.
Hon fortsatte växa genom taket och sitter nu fast.
Jag vill inte vara taskig, men det är roligt.
Alla har inte ägts av sina mormödrar som jag har
men det är roligt när gamla personer fastnar i taket.
- Vill du bli häcklad härifrån? - Om jag vill bli häcklad?
Jag vill gärna bli häcklad av världens artigaste häcklare.
Jag blir gärna häcklad av nån där uppe. Vad heter du?
- Stuart. - Hej, Stuart.
Vilken trevlig och formell presentation inför häcklingen.
Jag älskar det.
Kör på, Stuart. Låt höra.
- Jag behöver betänketid. - Aj, så klart.
Det uppskattar jag. Fundera du på det ett tag.
Det där...
...är en fullt utvecklad person.
Vi ser honom inte, men vet ändå hur han ser ut.
"Vill du bli häcklad härifrån?" Jätteroligt.
Det väldigt svårt att komma på en rolig öppningsreplik.
Jättesvårt.
Det var roligt, originellt. Det etablerade vem han är.
När jag frågade vad han hette försökte han inte mjölka det.
Bara "Stuart". Han vet vad han har i rockärmen.
"Låt höra."
"Får jag fundera lite?"
Objektivt roligt.
- Vill du bli häcklad här nerifrån? - Där nerifrån?
Folk imiterar dig redan.
Så skicklig är du.
Har du en aning om hur lång tid det brukar ta?
Det tar de flesta komiker över 10 år innan vi börjar få imitatörer
och kan se att vi påverkat genren.
Ditt första skämt nånsin
och du har redan efterapare på första parkett.
"Jojje!" Det här är min imitation av mormorn.
Det här är mormorn.
Jag läser högt för barnen.
Och det var nu jag tappade fattningen.
"Jojje!
"Din usle lille mask!
"Din äcklige lille pojk!
"Få loss mig härifrån omedelbart!
Sen sa jag: "Tycker ni det här är kul, eller?"
Till förskolebarn! Så dåligt självförtroende har jag.
Som om snacket på dagis skulle gå: "Vad gjorde du på Roald Dahl-dagen?"
"Jag såg den där James Acaster.
"Han var kass."
Nu till det värsta.
Det var första av sex barngrupper som jag skulle läsa för den dagen.
Spoilervarning! Jag kritiserade allihopa.
För sista gruppen klarade jag mig till kapitlets slut.
När jag var så här nära att ha lyckats tittade jag på en av ungarna längst fram
och sa med normal samtalsröst: "Tystnad igen. Underbart."
Det kommer att påverka honom resten av livet. För alltid.
Han kommer att bli vuxen och gå på standup.
Komikern drar ett dåligt skämt. "Åh nej. Tystnad är dåligt.
"Kermit!"
Och cirkeln är sluten. Ingen blir bättre, ingen lär sig.
Vi bara för smärtan vidare.
Det måste jag komma ihåg när jag står här uppe.
Prioritet ett: Jag måste skydda pojken. Visst.
Men det vore dumt av mig att inte inse
att ni alla också bär med er era yngre jag.
De sitter i era knän. Några av er skyddar dem, andra inte.
Därför är alla humorshower ni går på en jävla känslomässig röra.
Varje gig är jag en bebis ansvarig för ett dagis.
Jag är Tommy från Rugrats. Det är allt det här är.
Varje gig är jag Tommy och försöker att inte bli Angelica.
För för varje unge som grät vid en spinnrock fick 35 ungar sitta där
och se på medan ungen grät.
Tror ni inte att det påverkade dem?
De blir vuxna, går på show och tänker:
"Varför är jag orolig för artisten?
"Hoppas han spinner bra ull. Jag menar drar bra skämt!
"Sa jag precis det?
Alla historier jag har berättat i kväll har jag ältat, särskilt under pandemin.
Jag tror att många av oss reflekterade över våra jobb och relationen till dem.
Jag låtsas inte att det var lika för alla.
Jag är rik som ett troll.
Det är viktigt att erkänna det.
Jag är trött på kändisar, vilket jag är och alltid kommer vara,
som tror sig veta allt om hur det var.
Det är främst kändisar som pratar om hur nedstängningarna var.
Det värsta är när de framställer det som om de fick en djup insikt
som kan gynna oss alla.
Typ: "Få tycker så här, men nedstängningarna hjälpte mig.
"Jag var arbetsnarkoman. Jag höll på att bli utbränd.
"Sen kom nedstängningarna och de tvingade mig att varva ner.
"För första gången tar jag ett steg tillbaka och tänker efter.
"Vill jag jobba med det här, med de här personerna? Vill jag det?
"Så mitt råd till de som lyssnar är:
"'Hörni... Ni måste inte jobba hela tiden.
"'Sluta fylla kalendrarna med jobb.
"'Bara varva ner. Ta ett steg tillbaka.
"'Då inser ni också
"'att ni redan tjänar tillräckligt på er matlagningspodd.'"
Det var bästa tiden i mitt liv.
Hoppas vi får en nedstängning till som varar för evigt.
Jag var avslappnad för första gången på tio år för kroppen slapp det här.
Jag tog bättre hand om mig själv också.
Jag började med yoga. Var har det varit hela mitt liv?
Sånt berättar de inte om i skolan.
Ta med det i läroplanen, tack, Blunkett.
Jag satt i karantän med flickvännen så det var skitenkelt.
Vi passar varandra väl.
Jag vet att det alltid finns skeptiker när man säger det.
Snabb historia för att visa hur bra vi passar.
Ni vet redan hur jag är.
Allt ni behöver veta om henne är att hon skulle färga håret hos frisören
och för att få rätt färg tog hon med ett foto på en häst.
Sån är hon. Jag är störtförälskad.
Inget vanligt foto heller.
Jag bad att få se det för att jämföra och hon visade mig.
Det var en meme med en häst.
Ni vet, en hästmeme?
Det var en bild på en häst med lång, ståtlig man
och så stod det "Maybe she's barn with it.
"Maybe it's Neighbelline." Fattar ni? Neigh som i "gnägg".
Det visade hon frisören.
"Jag vill se ut som att jag är föl med det.
"Tackar, mina damer."
Jag var inte där men alla som var det tänkte nog:
"Hon dejtar säkert James Acaster."
Det var när nedstängningen tog slut
som jag märkte all ängslan och stress komma tillbaka.
Jag satt på tåget från London till Kettering
och vagnen blev invaderad av ett litet gäng tonårskillar.
Det vore toppen om vi kan vara vuxna och inte låtsas att det inte är otäckt.
Fattar ni?
De började direkt.
De sprang fram och tillbaka i vagnen och knuffade varandra på oss andra.
De kastade saker, skrek och svor så högt de kunde.
Ledaren hoppade längst fram i vagnen, drog fram en full colaflaska ur fickan
och i vår huvudhöjd, utan att sikta,
bara kastade den nedför vagnen.
Den studsade på en ruta.
Gjorde nästan en vuxen man blind.
Och han, som var runt 40, reagerade genom att...
Han bara låtsades som inget.
Precis som han hanterade mobbare när han gick i skolan.
Vi alla blev så. Så fort de började stöka
så förvandlades vi till den ålder vi var när nån först mobbade oss.
Där var en till synes förmögen affärsman i 50-årsåldern längre bak i vagnen.
Allt han hade var dyrt.
De kallade honom "shitbag" för han hade en kass väska.
Denne vuxne man, som definitivt absolut har eget företag,
svarade de här ungarna med:
"Ja, vilken kass väska! Eller hur?
"Vilken nolla skulle ha en så här kass väska?"
Vi tänkte: "Visa lite värdighet. Du mobbar din egen väska.
"Du har ju anställda."
Senare tog ungarna fram sina skolböcker och började riva ut sidor.
De skrynklar ihop dem
och har snöbollskrig med dem i hela vagnen.
Och vi är alla i skottlinjen.
Kom ihåg att det är skolbokspapper. Glansigt med hårda kanter.
En unge hade en stor papperssnöboll
och hans polare var i andra änden på vagnen.
Han kastar med kraft nog att nå polaren ända där borta
och träffar en kvinna som satt här.
Rakt i ansiktet. Alla kände det.
En annan kvinna reste sig upp och skällde ut hela gänget.
Har ni nånsin rest kollektivt när ett gäng, som alltid är män...
De kan vara 13 eller 60 men de har beslutat att terrorisera alla andra
för de har inte bearbetat sin skit än.
Varje gång det händer går det alltid så långt
att en ensam kvinna, helt på egen hand, tvingas konfrontera hela gänget
medan män som jag sitter där och hoppas: "Snälla, låt det här funka."
"Jag kan inte ens se på henne för då slår de mig först. Snälla, skydda henne.
"Ledsen att jag fick din son dödad. Det är väl förlåtet vid det här laget?
"Snälla, skydda henne."
"Ni borde skämmas!"
Innan hon hann säga mer avbröt ledaren henne.
Han skrek saker åt henne som jag hoppas att han som 13-åring inte helt förstår
men det var hemska saker.
Hon sätter sig tyst.
Resten av resenärerna var nu ännu mer ledsna.
Vid nästa stopp reser sig en gammal man för att gå av tåget.
Allt ni behöver veta om honom är att han var skallig. Inget hår.
Så de tillintetgjorde honom totalt.
Hela vägen ropar de: "Hej då, flintis!"
Föga originell skit han hört miljoner gånger.
Han klev ut på perrongen.
I stället för att fortsätta gå vände han sig om,
tittade in i vagnen, ursinnig, med darrande blick, på de här ungarna.
Och när dörrarna plingar innan de stängs säger han:
"Era föräldrar älskar er inte!" Dörren stängs och tåget åkte.
"Era föräldrar älskar er inte!"
Föräldrarna är döda!
Hur har ingen häcklat med det under hela turnén?
Den perfekta återkopplingen.
Härligt med en häcklare som uppskattar struktur.
Två saker:
Jag är så besviken att jag inte kom på den återkopplingen själv.
Jag har framfört det här så många gånger och aldrig har tanken slagit mig.
Inte ens lite grann.
Men jag är glad att jag inte gjorde det för då skulle jag vara förbannad nu.
Om det var mitt nästa skämt som du precis sa.
En av dem hade kanske nyligen begravt sin mor.
"En kanske nyligen hade begravt sin mor."
Absolut. Grymt tillägg till skämtet. Det håller strukturellt.
Men för mörkt.
Hur du sa det också.
Framförandet var väldigt makabert.
"En av dem hade kanske nyligen begravt sin mor."
Alla fick kalla kårar.
Vad fan? Jag vet att jag sa exakt samma sak i början av föreställningen.
Du mindes det ordagrant. Imponerande.
Men jösses.
- Begick nog självmord! - Vänta lite.
Han där tog det alldeles för långt.
Bra jobbat.
Alla tyckte att ditt skämt var lite mörkt,
sen hörde alla nåt som nån kommit på helt på egen hand.
Vem ropade det? Kan du vinka?
Hej. Vad heter du?
Richard.
Vad är det för fel på dig?
- Va? - Hur lång tid har du?
Hur lång tid jag har? Så lång tid jag vill.
"Era föräldrar älskar er inte!"
- De är döda! - Okej, då kör vi samma sak igen.
Kom ihåg era repliker, allihopa.
Ja, strukturellt älskar jag det. En strukturell återkoppling.
Underbart att höra. Absolut.
Jag är irriterad på två nivåer: Först att jag inte kom på det.
Hur kan jag inte ha kommit på det efter så många shower?
Men jag är glad att jag inte gjorde det för då skulle jag vara väldigt irriterad
för att du drog skämtet först.
Men det är kanon. "Deras föräldrar var döda."
En kanske hade begravt sin mor!
Det var mörkt. Det var för...
Jag vet att det funkar strukturellt. Jag sa det innan, men allt för mörkt.
Och du sa det typ så här:
"De kanske begravde sina föräldrar nyligen."
Det var för mycket.
Men bra försök. Bravo.
Begick självmord!
Hörde alla det? Det var alldeles...
Nu är ditt glömt. Det där var mycket mörkare.
Vad fan? Vem sa det? Kan du vinka?
Vad heter du?
Richard?
Vad är det för fel på dig?
Hur lång tid jag har? Rätt länge.
Rätt länge...
Inte lika lång tid som första gången du sa det
men rätt lång tid.
Grabbgänget fortsatte trakassera alla och nu var det min tur.
Jag satt längst bak och bad till gud att de gillade Would I Lie To You?
De omringade mig.
Ledaren satte sig på sätet framför mig.
Hans polare sätter sig mittemot honom och de skiter i mig.
Tre av dem lutar sig mot väggen bakom mig.
Jag minns det som att de hade tandpetare i munnen.
Jag vet att jag har inbillat mig det, men så kändes det.
Men de sket i mig.
De sista två ställer sig precis här.
En lutar sig, ser sig omkring och struntar i mig,
men den andre står ända intill sätet och glor på mig oavbrutet.
Han sket inte i mig.
Jag sitter där och tittar ut genom fönstret.
Jag låtsas vara ovetande om att nåt av detta pågår.
Som om det är så jag åker tåg.
Jag skrollar inte på telefonen som en normal person.
Jag tittar ut genom fönstret som en av Enid Blytons rollfigurer.
"Vilken förtjusande dag på järnvägen!
"Är det Cecil?
"Cecil Armitage, den rackaren.
"Adjöken, Cecil! Vi ska in till stan."
Den här grabben...
"Hallå!"
Jag tittar på honom.
"Vad fan glor du på?"
Skitsnyggt.
Jag hade med proffs att göra.
Jag kan djungelns lag.
Säger nån "hallå" måste man lystra. Men tittar man på nån muckar man gräl.
Min enda utväg hade varit om jag på "hallå" hade svarat:
"Ja? Hur kan jag stå till tjänst, unge man?
"Ser ut att bli regn. Hoppas ni har med era galoscher.
"Är det Montgomery?
"Montgomery St. Stephens, den odågan!
"Adjöken, Montgomery!
"God jul till dig och de dina."
"Hallå! Vad fan glor du på?"
"Du sa 'hallå', så jag vände blicken mot dig."
Så sa jag.
Jag är pojken vid spinnrocken igen.
"Du sa 'hallå', så jag vände blicken mot dig."
"Försöker du vara uppkäftig, eller?"
Jag var 36.
Det är vetenskapligt omöjligt för mig att vara uppkäftig mot en 13-åring.
Men det sa jag inte. Vad skulle jag säga?
Jag hade sett alla försöka på olika sätt men misslyckats.
Jag hade nog aldrig sagt vad jag sa vid nåt annat tillfälle i livet.
Men jag hade fortfarande karantän-hjärna och tänkte som jag gjorde då.
Jag hade pratat om hur jag ville hantera konfrontationer, särskilt med häcklare.
Det hade diskuterats i terapisamtal över Zoom, som jag hade råd med.
Så jag tänkte att jag skulle svara det här barnet på ett vuxet sätt.
Jag ska svara ärligt.
"Försöker du vara uppkäftig?"
"Varför försöker du skrämma mig?"
"Jaså, är du rädd?"
"Ja, jag är rädd. Du skrämmer mig just nu."
När jag sa det förändrades hela hans uppsyn.
Kaxigheten bara rann av honom och han blev en 13-årig pojke igen.
Minen sa: "Vad har det blivit av mig?" Han försökte smälta det.
Han får panik och tittar på ledaren.
Som en McDonalds-anställd som letar efter chefen.
"Det här stod inte i manualen. Hjälp mig. Han säger att han är rädd."
Ledaren tittade på mig över ryggstödet.
"Vad fan är du rädd för?"
"Öh... Han sa 'Hallå!'
"Så jag tittade på honom och då sa han: 'Vad fan glor du på?'
"Jag vet att det låter fånigt, men jag klarar inte det.
"Jag är ängslig i vanliga fall.
"Om en främling direkt konfronterar mig så fryser jag till.
"Ni har kastat saker på folk, skrikit åt folk och skrämt hela vagnen.
"Nu har ni omringat mig.
"Då kan man kämpa, fly eller lägga sig och jag vet att jag alltid lägger mig.
"Så det här är skitläskigt. Jag är rädd på riktigt."
Han tittade på mig och sa:
"Okej, låt honom vara. Han är rädd. Ge honom lite utrymme.
"Varför skrämmer ni folk?
"Landet har lidit nog de senaste åren och ni skrämmer folk?
"Är ni stolta?
"Ta ut de jävla tandpetarna ur munnen!"
När jag berättade att jag var rädd
minns jag att de andra vuxna såg på mig som för att säga:
"Jag antar att han blir den första av oss de dödar."
Och när de lät mig vara:
"Jag kunde ha sagt det. Jag var rädd hela tiden!
"Ni kastade en flaska i ögat på mig!"
Sen lämnades alla ifred. De pillade på mobilerna och pratade sinsemellan.
De hoppade av i Wellingborough.
De fick gå i led förbi mig för att gå av.
Inte för att skryta, men fyra fistbumps av sju. Rätt bra.
Inte lika coolt när de följs av: "Förlåt att vi skrämde dig", men det får duga.
"Du var läskigast av alla. Ta hand om dig."
Den historian vill jag understryka är 100 % sann.
Jag vet att den låter påhittad.
Att den låter som en för smidig metafor för hur jag hanterar häcklare.
Jag vill betona att de lät mig vara.
Det är det enda min terapeut har trott att jag ljög om.
"De lät dig inte vara." Men det gjorde de.
Allt i den historien är 100 % sant. Allt det hände.
"Era föräldrar älskar er inte" såg jag på ett annat tåg
och lånade det, men allt det hände. allt är saker som jag har sett.
För att vara ärlig hittade jag på en del av showen.
Jag bekänner så alla får veta sanningen.
Det enda som var påhittat var
när jag sa att Steven Minney var min upptäckarscoutledare.
Det stämmer inte. Det var han inte.
Han var min äventyrarscoutledare. Jag var 15 men ville inte erkänna det.
Men så gick det till.
Han kallades inte Shere Khan utan Steve och jag fattade det ändå inte.
Men tack för alla häcklingar.
När jag började göra den här showen var det ett experiment.
Jag ville ge publiken fria tyglar
och att det skulle tvinga mig att åtgärda mina brister som komiker.
Men jag visste inte vad som skulle hända om jag gav er fria tyglar.
Vad jag har upptäckt är
att ni gjorde vad ni ville oavsett.
Ni har inte betett er annorlunda i kväll
än ni hade vid en föreställning med de vanliga reglerna.
Ni hade häcklat eller inte häcklat oavsett.
Jag har sett alla möjliga resultat.
Från nästan total tystnad hela föreställningen
till oavbrutet skratt, till konstant häcklande,
att hela publiken ger sig på en häcklare eller gig som nästan blev våldsamma.
Men så är det alltid.
Jag försöker inte förändra er, utan hur jag reagerar på er.
Jag brukade reagera dåligt.
Oavsett situation så förvärrade jag den.
Så om ni inte gillade kvällens show,
försök finna tröst i att den brukade vara mycket sämre.
Mycket sämre.
Jag försöker ta bättre hand om mig själv privat också.
Det är där det mesta sker.
Jag har försökt ta mer ledigt.
Jag varvar ner, tar ett steg tillbaka.
Jag och flickvännen tog semester en vecka
på Disney World i Florida.
Jag tog med pojken, så klart.
Skulle jag utsätta honom för er men inte ta med honom till Disney World?
Alla vi berättade för att vi skulle på semester
svarade med: "Va? Utan barn?"
"Jo, vi har barn med oss."
Jag tog med pojken, hon tog med flickan och de hade jättekul hela veckan.
Jag ska inte predika om vad som utgör ett bra förhållande. Alla är olika.
Men för mig är det när man inte bara trivs tillsammans här och nu,
utan även att tidigare versioner av en också trivs tillsammans
och man inte behöver skydda sitt yngre jag mot hen.
För de älskar ditt inre barn och vill också skydda det.
Och jag vet att det inte var roligt. Det ska det inte vara.
Så blir det när man skriver komik baserad på kärlek.
Det är den sämsta delen av showen.
Tack för att ni kom. Ni var underbara. Det var jättekul.
Vi ses en annan gång. Tack. God kväll!
Översättning: Rasmus Edlund För TransPerfect Media