МОЦАРТ У ДЖУНГЛЯХ
«ТИ НЕ ЙДЕШ МЕНІ З ДУМОК»
Як там, щось чути від твого Томаса?
Зрозумів. Це не моя справа.
Гей, бігаєш за босом — слідкуй за носом.
А ось закрути ти зі звичайним…
Гейлі, він що, фліртує?
- Бобе, ви фліртуєте? - Я ж не вмію.
Вибачте, ви виконавці?
Перепаркуйтеся з іншого боку. Не я вигадую правила.
Щоб керувати, треба мати належний вигляд.
А не носити заячі вуха.
Маестро тут. Я піду.
- Рухайтеся. - Маестро!
- Так. Гейлі! - Вітаю.
- Здуріти, так? - Так, як доїхали?
Гейлі. «Нічого позаду, усе попереду — як і зазвичай у дорозі».
Керуак.
У тобі є дещо особливе, Гейлі. Як у глибокій річці.
Я вважала себе скоріш струмком.
Так, як струмок. Точно, струмок.
- Ну, я до ваших послуг. - Гаразд.
Гаразд. Для тебе є два завдання. Отже, перше.
Дістанеш «Арнолд Палмер»?
- Чула про нього? - Так.
Дуже цікавий коктейль. Недавно про нього дізнався.
Здуріти, напій назвали на честь відомого тенісиста.
- Гольфіста. - Що?
- Гольфіст. - Так, майстер у всьому.
Добре. І твоє друге завдання, воно найголовніше.
Відколи ми почали працювати разом,
- я давав тобі багато завдань, так? - Так.
Але окрім цього, я ще й відповідальний за тебе,
і сьогодні я хочу, щоб ти щось пізнала.
Знайди тут натхнення.
Неважливо, де чи як, воно прийде звідти, звідки не чекаєш,
але ти маєш щось відчути.
Бо в нашій роботі потрібні нові глибини.
- Маестро! - Нам обом.
Я така рада вас бачити.
Гаразд? Так, Банні. Привіт!
Про цей маленький котедж ви розповідали? Здуріти, так?
- Ґлоріє, ти мене не покидаєш. - Нізащо, маестро.
Готові зібрати серйозну суму грошей?
Так. Серйозну. Це не жарти, так. Серйозну.
Пообіцяйте мені, що не дасте Ґлорії замучити вас роботою.
Але тут сьогодні серйозні люди. Я сказав Ґлорії, що...
Ця вечірка для мистецтва,
а розваги без грошей неможливі.
Розслабтеся, насолоджуйтеся, спілкуйтеся.
Просто будьте чарівним собою і гроші потечуть рікою, обіцяю вам.
Гаразд. Я розслаблюся.
Марлоне, ось і ти.
Марлон Ґуґґенгайм з коннектикутських Ґуґґенгаймів.
Хочу його всиновити.
Це Аліса Семенова.
Я її спонсорую.
Браво!
Маестро, можна фото з вами? Маестро?
Маестро, ходімо сфотографуємося. Ось так.
Маестро. Мій кузен Ітан був вашим водієм у Міннеаполісі…
Де вона? Вона зникла.
- Я написав симфонічну поему… - Дасте автограф?
Це сторінка з вашого струнного концерту.
Пробачте, я не пам'ятаю водія.
Дякую, за допомогу, люба.
Усе так швидко розвивається. Важко старенькій пані за всім встежити.
Розумію. Отже, рожеві — це точно перкоцет,
- а білі — ксанакс. - Рожеві.
Від них мені так приємно всередині.
Але як мені їх відрізнити?
Можу потримати в себе білі, щоб ви не переплутали.
Ліззі, і ти тут?
- Бувайте. - Чао.
- Що ти тут робиш? - Працюю. Чекай, а ти?
Мама з Банні дружать уже зо 200 років.
Вони кляті вампіри.
Знекровили всіх, кого не було з ними на «Мейфлауер».
Отже, ти — донька Американської революції.
Чому не розповіла?
Бо це, трясця, соромно.
Кому яка справа до цього лайна?
Але мене постійно тягали на вечори
та пошук яєць на Великдень.
Я знаю тут усі закутки.
А ось і штаб Аль-Каїди.
- Не кажи нікому. - Забирайся та зачини двері.
Ти не Елізабет Кемпбелл?
- Ні. - З підготовчої школи.
Не пам'ятаєш? Я Еван Баєрс.
Я схожа на ту, хто ходила до підготовчої школи?
- Ні, мем. - Ні, мем.
Ще б пак. І не називайте мене «мем», малі засранці.
- Елізабет. - Заткнися.
- А він симпатичний. Так. - Еван Баєрс?
У нього стояк на мене, відколи… Та відколи його пам'ятаю.
А ти тут приглядаєш за маестро?
Ні, сьогодні я пізнаю різні відчуття.
А я отримала транквілізатори від старенької пані.
Хочеш пізнати їх?
Не дуже. Не знаєш, хто це в жовтій сорочці?
Думаю, його звати Марлон.
Марлон Оскар Ґуґґенгайм Четвертий.
Зростав у Ньюпорті та Бікон-Гіллі, дуже видний холостяк.
«Видний холостяк».
Гейлі, він не схожий на твій типаж.
Так і є, просто здається цікавим.
- Вирішила піднятися на рівень вище? - Ні.
Давай-но пізнаємо його в якійсь цікавій розмові?
- Ні, не можна просто… - Привіт, Марлоне.
Я Ліззі. Це Гейлі.
Вона грає на гобої і шукає нові відчуття.
Це Марлон, він з Бікон-Гіллу, справжня сенсація Ньюпорту,
і має смак до одягу. З рештою розберетеся самі. Чао.
- А вона вправна. - Так, перепрошую.
Твої сережки.
Коли жив у Парижі, я знав актрису, яка носила такі ж самі.
Вона була неймовірно вродлива,
а ще найкумедніша та найцікавіша з усіх.
Ви виступатимете в саду. Віолончель поставте тут.
Під час пауз не спілкуйтеся
та не чіпайте гостей.
Класизм. Це заборонено правилами профспілки.
Тут діють свої правила, тому забудьте про профспілкову маячню.
Коли не гратимете, можете їсти,
також там будуть напої.
Є питання?
Так, є.
Ніхто не бачив янгола, який грав на флейті?
Вона… Привіт, Синтіє!
Бобе, Воррене Бойд, Світлано. Як справи?
Виступатимете? А із чим?
Нам заборонили розмовляти.
Ми скромні німі виконавці.
А ще нам не можна нічого їсти, окрім прісних сендвічів з тунцем.
Маестро, міс Шіфельбайн наполягає…
Ні.
Маленькі чорні кульки. Як вони називаються?
- Ікра. - Ікра.
Спробуйте, вони чудові. Дуже-дуже смачні. Гаразд.
Маестро, будь ласка. Я маю підтримувати…
Треба куштувати те, що готуєш. Смачно.
Людино з лососем, будь ласка. Скуштуй.
І флорист. Смачно, еге ж?
Ці устриці, фуагра, усі страви —
воно все тут в їдальні. Бобе, якщо хочеш грати, як бог,
- треба харчуватися, як бог! За мною! - Так.
Хоч Родріґо й ганяє нас
без перерв, він мені подобається все більше.
Так, він вміє причарувати.
Отже, ти вже покинула свого старого маестро?
Синтія, так?
- Чули щось від нього? - Так.
Так, чула.
Як ти? Точно. Не моя клята справа.
Він успадкував п'ять мільйонів від матері. Потім відразу втратив два…
Я всюди чую ці плітки про повернення Томаса.
Едварде, їх треба спинити. Ми навіть не знаємо, де він.
А я не хочу їх спиняти.
Едварде. Я розумію, зміни — це завжди важко.
Не розмовляй зі мною, як з дитиною, Ґлоріє.
Тобі потрібні мої гроші, тоді моє слово матиме вагу, і серйозну.
Дякую.
Клер, можеш втовкти в нього краплю здорового глузду?
І не мрій, доки не поясниш, чому та жінка грає тут на віолончелі.
Банні обирала музику. Упевнена, це просто помилка.
Ага, ось тільки Банні не обирала самих виконавців.
Розкажи, як це — працювати з Родріґо ДеСоузою.
Неймовірно. В одну мить я готую дивний трав'яний чай,
а в іншу — переписую концерт 200-літньої давності.
Він божевільний, але ще й неперевершений та поетичний…
І ти в нього закохана.
- Ні. - Так, це видно.
Ні. Єдина проблема в тому, що я асистентка,
а хочу грати для нього на гобої.
Ти молода. Усе ще попереду.
Не знаю. Мені 26. Немає жодного соліста,
який би не отримав місце в оркестрі до 30.
Я — часова бомба.
Останнє питання, маестро. Мій небіж, Джонатан,
- закінчує консерваторію в Оберліні… - Добре.
Ви — його герой. Можете дати йому пораду?
Так, я б порадив йому більше читати,
набагато більше подорожувати та в жодному разі, ніколи-ніколи,
не робити тату з іменем коханої на сідницях.
Мені вже час. Пробачте. Але я маю іти.
Бачу 10 000, хто дасть 15 000?
П'ятнадцять тисяч, п'ятнадцять…
Люди, за ці 15 000 ви отримаєте велику честь
ударити по трикутнику у фіналі Симфонії № 5 Малера.
У тебе є гроші, я знаю твого брокера.
Знайшов свого білявого янгола?
Ні. Вона, на жаль, вислизнула з моїх рук.
Може, це метафора.
Знаєш, іноді я замислююся: ми збираємо гроші, щоб грати музику,
чи ми граємо, щоб збирати гроші?
Ми, як змія, що пожирає себе саму.
А потім ти чуєш, як дитина грає на флейті.
І все стає на свої місця, так?
Продано Патріку Донтену за 30 000!
Що далі?
Як щодо гри від самого маестро?
Цього немає в списку, Едварде. Не пустуй.
Я серйозно, Ґлоріє. Я випишу чек на 200 000,
щоб нам зіграв на скрипці Родріґо ДеСоуза.
Маестро більше не грає на публіці. Це всім відомо.
Дякую, Ґлоріє, але сьогодні я відчуваю
велике натхнення, тому зроблю виняток.
І містер Байбен — гарний приятель Томаса Пембріджа.
Через це та пожертвування в 300 000 доларів,
як я можу відмовити?
Домовилися.
У кого є скрипка? Принесіть, будь ласка.
Так.
- Надеріть йому дупу. - Так, дякую, Бобе.
Отже, що містер Байбен хотів би послухати?
Можливо, скромну пісню з моєї батьківщини?
Чи це занадто незаконно?
Ні-ні, оберіть самі.
Хоча я знаю, що вам іноді
дуже важко щось обрати.
Так, кумедно. Це точно, бо я…
Ми, як малі школярі, які б'ються на майданчику,
повному йолопів…
Гаразд, я знаю, що зіграю. Так.
Ні, це було кумедно, але…
Не думаю, що ця мала пісенька варта розміру мого вкладу.
Я тільки починаю, Едварде. І так, це дуже проста мелодія,
але один великий композитор прикрасив її своєю магією.
Упевнений, як поціновувач класичної музики, ти знаєш, хто написав цю версію.
Гаразд.
Я дам 300 000, якщо ти скажеш,
хто написав цей варіант цієї маленької…
Як ти сказав? «Пісеньки»?
Отже, скажи, Едварде,
за 300 000, хто це написав?
- Боюся, що гадки не маю. - Може, дзвінок другу?
Це був ніхто інший, як Вольфганг Амадей…
- Моцарт. - Моцарт.
Красно дякую за твої 300…
Не хвилюйтеся! Дітлахи розважаться, як можуть.
Будь ласка, не починай. Скільки ще разів казати?
Я не твоя чарівна Елізабет. Було приємно побачитися.
Ні, тепер ти — Ліззі.
Що є зменшувальною формою імені Елізабет.
Обожнюю, коли ти зухвалий зі мною.
Я розумію. Ти завжди була таким собі фриком.
Більшість дітей не приймали це,
що, як на мене, тебе лише надихало.
Отже, спочатку ти був занудою, а тепер став ще й Фройдом?
Пам'ятаєш Геловін у восьмому?
Вечірку в Томмі Кляйна.
Усі були Гаррі Поттером чи Фродо…
А якщо ти лошара, то був мобілкою.
- Так, але не ти, Елізабет. - Я збираюся піти в бар.
Ні, ти вирядилася як Біллі Голідей.
Я навіть не знав, хто вона така.
На тобі була вінтажна сукня, біла гортензія у волоссі,
і тут зненацька… Ти заспівала.
Та пісня… Боже.
«Ти не йдеш мені з думок».
І все навколо просто завмерло.
Я цього не забув.
Це все, що я хотів сказати.
Гей, зачекай.
- Принесеш випити? - Гаразд.
Супер. Якого хріна ти тоді чекаєш?
- Ні. - Будь ласка. Віддай ключі.
Гей, назвемо це чайовими.
Не хочу визнавати, але мені подобається твій підхід.
- Привіт. - Він обожнює цей торт.
Алісо, мене звати Родріґо.
Мама показувала відео з вами на ютубі, але у вас була інша зачіска.
Так, вона подобалася занадто багатьом.
Дивна причина. Зазвичай, люди хочуть, щоб їх любили.
Так, але не за зачіску.
Я чув, як ти граєш.
І це було чудово. Така сила, така…
У мене до тебе стільки питань.
Гаразд, але можна побути тут?
Так, авжеж. Якщо він не проти.
Скажи, Алісо, хто твій улюблений композитор?
Мені подобаються Дебюссі та Шопен.
І Кеті Перрі, але вчитель не дозволяє грати її пісні.
Розумію. Колись я хотів грати пісню
Walking On The Moon гурту The Police,
але мої батьки були категорично проти The Police…
Але це неважливо,
якщо тобі подобається музика, так?
І якщо ти талановита людина, а ти талановита,
доводиться жертвувати всім заради музики.
Від тебе очікують цих жертв.
Ти готова на це, Алісо?
Пробач, я не хотів тебе налякати. Пробач.
Що відчуваєш, коли граєш?
Коли граю перед учителем,
здебільшого концентруюся, щоб не помилитися.
А коли вдома, для себе, узагалі ні про що не думаю.
І коли закінчую, я наче прокидаюся після сну.
Так. Я розумію.
Чому ви засмутились?
Алісо, тобі вже час спати. Ходімо.
У вас дуже вродлива й талановита донька.
Дякую.
Якщо я можу чимось допомогти, зв'яжіться зі мною. Гаразд?
Алісо.
Я зовсім не засмутився, мій маленький янголе.
Ходімо.
Ти завжди хотіла грати на гобої?
Мені було п'ять, ми пішли на різдвяний концерт,
і там була дівчинка, яка грала на гобої.
Я сказала мамі: «Мамо, я хочу
таку ж саму чорну паличку».
Вона мене проігнорувала.
А потім через три тижні я прокинулася посеред ночі
й кажу: «Мамо, де моя паличка?».
І вона купила мені гобой.
Ти зрозуміла щось про себе, це дуже глибока річ. Так.
Як геній математики чи шахів, ти просто знала.
Або мені сподобався його вигляд.
Ні. Це щось більше.
Так, ти маєш рацію.
У вісім я вже репетирувала п'ять годин на день.
Займалася лише цим.
Я була, як прибулець з іншої планети, далекої від звичайних дітей.
У мене був гобой і моя музика, яка завжди грала в голові.
І згодом я знайшла інших прибульців.
Це зробило всі зусилля вартими того.
Тепер хочеш на головний корабель.
Так, у симфонічний зал.
Пробач, якщо це найнудніша розмова з усіх.
Жартуєш? Навпаки.
Справді?
Так. Ти розповідаєш, як знайшла себе.
Це найважливіша річ у світі.
Усі цього хочуть, але не кожен може. Більшість не настільки хоробрі.
Чому з тобою так просто?
Ти помиляєшся. Це тебе легко слухати.
Ти маєш це знати.
Можеш зробити послугу?
Так, авжеж.
Навчиш мене грати?
- На гобої? - Так. Хочу зіграти на гобої.
Одну пісню. Якусь чарівну. Зможеш?
Так, авжеж.
Гаразд.
Ти не йдеш мені з думок
Зі своєю усмішкою, від якої кидає в жар
Наче літо з тисячею липнів
Ти бентежиш мою душу
Своїм поглядом
- Доброго ранку, маестро. - Доброго!
- Як ви? - Я граю в чарівну гру
- з новими чарівними друзями. - Чудово.
Дивись.
Яке щастя. Гаразд, уперед.
Маестро!
Ви цілі?
Ти виконала свої завдання, Гейлі?
Так, маестро. Я пізнавала та відчувала.
А ще я знайшла невеличке натхнення.
Гейлі, це так чудово.
Тоді воно було того варте.
Гейлі.