Ліки — це отрута.
Нахрін систему.
МОЦАРТ У ДЖУНГЛЯХ
«ФОРТИСИМО!»
Що надихає вас на ці шедеври?
Любов та ненависть.
Твоє вібрато само себе не виправить.
Туго?
- Не можу дихати. - Добре.
Тепер витягни руки з води.
- Грай. - Гаразд.
Ти маєш співати через гобой і легесенько.
Досить бити комара кувалдою.
Я зрозуміла.
Воан-Вільямс назвав це «Рондо Пасторале».
А ти наче під нуль вирізаєш ліс.
Це ваша кішка? Люблю абісинських.
У нас була бірманська в Ролі.
Я так за нею сумую. Де вона? Киць-киць…
Вона померла.
Гаразд. Почнімо.
Так, негайно.
Вибачте. Я вимкну.
Вхідний виклик - Родріґо
Родріґо?
Здається, я мала рацію. Отже, Ракель винна мені каву.
Я маю відповісти.
Ще б пак.
Вітаю, маестро.
Привіт, Гейлі, ти готова до пригод?
Візьми нам якесь швидке авто.
- Швидке? - Так, якесь неповільне.
Будь-яке швидке підійде. Так.
Треба знайти солістку, яка грає за містом.
І треба вирушати негайно.
Серйозно?
- У мене зараз урок… - У мене немає на це часу.
…з Бетті Креґдейл.
Тоді подзвони, коли закінчиш, добре?
Бо вирушати треба негайно. Гаразд?
Так. Чао.
Термос у порожнечі. Чудово.
Привіт.
Привіт. Як минув урок?
Жахливо, але вона знає свою справу.
Я побігла, Родріґо чекає.
- Усе гаразд? - Так.
Типу. Подивися.
Дядько Дін продав майно.
- Твою ж маму. - І не кажи.
Які плани на гроші?
Гадки не маю. Мене зараз наче накрило.
Ще б пак.
Частина мене хоче їх вкласти,
повестися відповідально.
А інша — зірватися з ланцюга
та найняти Девіда Бові тут зіграти.
Боже, я «за».
Я вчилася з фіном,
він любив віканство й сексуальне приниження…
Його батько помер, і він усе інвестував,
потім помер і сам, а всі його гроші лишилися матері,
яка і так була дуже багата, тому різниці не помітила.
Ти впораєшся. Пробач, та я маю бігти.
- Біжи. - Гаразд.
Люблю тебе.
Дякую, що так швидко прийшов, Ді-Ді.
Жодних проблем.
Я тут недалеко відвідував клієнтів.
Зараз сезон бар-міцви, тому викликів багато.
Це все мій зап'ясток.
Досі болить?
Стало ще гірше.
Боже, Синтіє, ти маєш звернутися до нормального лікаря.
Я вже записалася.
Але в мене
закінчився кодеїн, є щось міцніше?
Можу дати трохи фентанілу та оксі, але скажу прямо, Синтіє,
як твій друг я дуже за тебе хвилююся.
Не хочу, щоб ти на них підсіла.
Я що, дитина, Ді-Ді? Це мило, але не хвилюйся.
Центральна Філадельфія
Думаю, я зможу. Так, ми зможемо.
Так, зможемо. Гаразд.
Маршрут до сховища токсичних відходів.
Сховища токсичних відходів?
Думала, ми їдемо по солістку.
Вона виступатиме там опівдні.
Треба встигнути
на її концерт на скрипці.
Скрипка…
Ми їдемо по Ану-Марію?
Так.
Боже.
Знаю. Я розумію.
Та це мій перший концерт, він має стати найгучнішим.
А Ана-Марія грає від усієї душі. Вона грає, як у трансі.
Вона розірве меморіальний зал Августа,
наче яструб, сповнений праведної люті.
Чудово, та з усією повагою,
востаннє, коли ви бачилися, ситуація вийшла з-під контролю.
Я її опаную.
Лише я зможу це зробити,
якщо в неї зараз нікого немає…
Я не хочу про це думати.
Просто не хочу.
Я просто з нею поговорю…
Це відгонить мазохізмом…
Вона ж неадекватна,
і ви могли б умовити будь-кого іншого.
Гейлі, я маю зізнатися, що трохи боюся, ясно?
Ясно.
Але цей оркестр пройшов крізь пекло,
доки я шукав у ньому життя та сенс,
бо лише це матиме певне значення.
Лише так це матиме хоч якусь вагу.
А Ана-Марія сповнює мене життям. Вона і є моє життя.
Ліворуч через 180 метрів.
Ви повторюватимете за навігатором?
- Ні. - Гаразд.
Будьте в лівій смузі.
Перестройся якомога лівіше.
Ось і ти. Заходь.
Хіба ми не домовлялися на суботу?
Так, на суботу. Я просто…
Я занадто рано?
До речі, ні. Бо в тебе два годинники…
Наллю тобі вина.
Треба обговорити справи оркестру.
- Так. - Смачне.
Дуже.
Якось це неправильно.
Так, саме тому ми й тут, Гейлі.
Це все в стилі Ани-Марії та Родріґо.
РАДІАЦІЯ - ЗАБРУДНЕНА ЗОНА
ВХІД ЗАБОРОНЕНО
Тут нікого немає.
Це таємничий геній Ани-Марії, який ніхто не розуміє.
Знаєш, це…
Агов.
Що?
Судячи з ваших зачісок, ви з класичними вилупками.
«Вилупками»?
Так. Вона прийшла з купою бісових диваків.
Копи не встигли.
А шоу було витонченим та театральним.
Радий, що вам так здалося. Вона чудова, еге ж, сер? Дякую.
Я вам не «сер». Я — Ерік.
І мене сьогодні звільнять.
Еріку.
Ідіть звідси, це дуже токсичне місце.
Це сховище токсичних відходів.
Думаєте, нащо я ношу хімзахист?
- Ідіть. - Гаразд. Ходімо.
Ну ж бо.
Ми її знайдемо.
- Обережніше за кермом. - Гаразд.
Вони переконують нас, що знижують оклад
лише новеньким, але це лише ширма.
Аби ми в це вчепилися.
А справжня боротьба буде за пенсії, лікарняні…
- Так. - …та іншу допомогу.
І так вони вбивають клин
між старими членами оркестру та молодими.
- Бобе. - Так?
Замовкни.
Пробач. Я занадто швидко белькотів? Іноді в мене таке буває.
Тихо. Лише на мить.
Гаразд.
Тепер повернися в бік вікна, щоб я побачила твій профіль.
Гаразд.
У тебе чудовий профіль.
Дякую.
Знаєш, іноді я дивлюся через увесь оркестр та бачу,
як ти граєш на своєму маленькому піколо…
У мене звичайне піколо.
І думаю собі, не такий він уже й негарний.
Навпаки, він по-дивному милий.
Справді? Круто, трясця.
Так. Круто, трясця.
І ти кумедний.
Синтіє, ти трохи…
Хтива?
Ні. Я хотів сказати «п'яна».
Ти трохи п'яна?
Чому ми не трахалися, Бобе?
Гаразд. Ну, я... Слухай, хіба це не очевидно?
Не знаю. Очевидно?
Ти завжди дивишся лише вперед, на подіум і все таке,
а я завжди стою позаду тебе зі своїм маленьким піколо.
Тоді чому б тобі не прилаштуватися ззаду зі своїм піколо?
Коли Ласло був у комітеті, такого не бувало.
Є щось?
Так. Онлі Бірз Елауд каже,
що вона точно зупинилася десь тут.
І це надійне джерело?
Так. У нього багато підписників у Grindr.
Я перевірив номери,
у нас лишився лише один.
Візьмете його?
Так.
Так, авжеж.
Чудово. Тримайте.
На другому поверсі пральня, на третьому — сауна, якщо вам треба.
Не треба. Дякую.
Я все одно зараз не засну. Не зможу.
А у вас є ті трикутні довгі шоколадки? Як їх…
- «Тоблерон». - Так.
У мінібарі.
Вони моя слабкість. Дякую.
- Дякую. - Ходімо.
Я думала зберегти це в таємниці,
але хрін з ним.
Мені потрібен колективний розум. Які є думки?
Я б радив купити та перепродати квартиру.
Мій кузен чудово на цьому наживається.
Я боюся таких зобов'язань.
А як щодо тварин?
Продовжуй.
Ферма альпак. Вони дуже милі, а їхнє хутро на вагу золота.
Так. Якось я завела пасіку на даху, та не думаю,
що я зможу нормально дбати про комах, тварин чи дітлахів.
Навіть про рослин. Ненавиджу рослини.
А ти, Еване?
Витрать їх або…
У мене три студентські борги та купа штрафів.
Мені б не завадила допомога.
Просто будь обережною.
Пам'ятаєш Тейлора Белла? Та хоч половину наших однокласників.
У них були трастові фонди, і вони нічого не досягли.
Думаю, головне, що ти знаєш,
чого хочеш від життя.
Ліззі?
Я лише…
Ліззі?
Вона просто пішла?
Гейлі.
- Що? - Дивися.
Ана-Марія позначила свою локацію.
Гаразд.
- Рибальське місто. Бувала там? - Ні.
Дуже зручно, так? Для екошоу.
Рибальське місто.
Мабуть.
Гаразд.
- Коли хочете поїхати? - Негайно.
- Збирайся. - Гаразд.
А я обчищу мінібар.
Одна — тобі, одна — мені.
- Дякую. - Ага.
Ти точно будеш?
«Тоблерон». Моя слабкість.
Доброго ранку, спляча красуне.
Один посткоітальний омлет
для найсексуальнішої віолончелістки західної півкулі
від шефа Робертіто.
Це дуже мило з твого боку.
Тримай.
Як же чудово я почуваюся.
Це було гучно.
Так. Котра зараз година? Трясця.
На мені жодного годинника.
Трясця.
- Що? - Мені час бігти.
Маю зустріти малу в аеропорті.
Вона вчиться в Стенфорді на інженерному.
Дякувати Богу, вона не музикантка,
хоча іноді гра на піколо приносить свої плоди.
Побачимося в симфонічному, мала.
Ага. Дякую за омлет.
Гейлі, іди сюди.
Ви її знайшли?
Ти маєш це побачити.
Що там?
Хочу тут жити.
Стара фабрика стане оперою.
Ні. Акустика — повне лайно.
І я уявив усіх цих людей, як вони працюють,
їхній піт, кров та сльози…
Ні, більше не хочу тут жити.
Може, повернімося до мотелю та перегрупуймося?
Ні.
Вона десь тут. Я відчуваю.
Тому я і не вмію готувати. Бо треба дотримуватися…
Що я казав?
Це її гримерка чи щось таке?
Гримерка? Ні. Це ж Ана-Марія. Вона вища за всі гримерки.
Вона не користується зручностями світу,
якими користуємося ми з тобою.
Знаєш що? Думаю, це таки була погана ідея.
Ходімо до авто.
Покатаємося трохи.
Я надішлю їй листа.
- Ходімо, Гейлі. - Ні.
- Ну ж бо. - Ні.
Ви взяли мене, щоб я вчилася.
А не лише возила вас по складах та сховищах токсичних відходів.
Річ не в симфонії, а у вас.
- Ви маєте це зробити, заради себе. - Знаю.
Знаю.
Доля чекає в тому брудному наметі.
А коли повернетеся, я чекатиму на вас…
Ні, Гейлі.
Ти чудово себе проявила цих вихідних. Тому можеш повертатися додому.
Я маю зробити це сам.
Кумедно, так?
Минулого разу ти не давала мені з нею побачитися,
а цього — силою підштовхуєш до неї.
- Так, кумедно. - Так…
Хоча можеш зачекати дві хвилинки?
Перші дві хвилини вирішують, чи все піде добре.
- Авжеж, маестро. - Дякую.
Ано-Маріє.
Ти мене хочеш.
Ти мені потрібна.
Скажи, навіщо?
Бо це моя прем'єра в нью-йоркському симфонічному.
Мені потрібна солістка, і це ти.
Ти мене чув.
Грати в меморіальному залі для старих вдів, укритих пилом?
Лімузини привозять, катафалки відвозять.
І що ж ти хочеш, щоб я зіграла?
Брамса? Моцарта? Генделя?
Сядь.
Кохана, я хочу, щоб ти зіграла Сібеліуса.
- Сібеліуса? - Так.
Це музика нашого сексу.
Знаю.
Спочатку «Адажіо», потім «Аллегро ма нон троппо».
У соль-мажорі, будь ласка.
Так.
Я сховала ту музику дуже глибоко й більше ніколи її не грала.
Знаю. Та, може, зробиш це для мене ще один раз?
Згадаєш нас?
Берлін, Кенія…
- Припини. - …Ісландія.
Ти і я.
Кажуть, справжнє мистецтво вище за будь-які упередження.
Я згодна.
Для тебе, коханий.
Ано-Маріє, дякую.
Я згодна.
Чекай.
Хвилинку. Ано-Маріє, що це?
Пояс цнотливості.
Я зберігаю пристрасть,
або на виступ її не вистачить.
Гаразд.
Але після концерту я його зніму, не хвилюйся.
Привіт. Так.
Привіт.
- Привіт. - Привіт.
- Скучив? - Так. Скучив.
І дуже.
- Це приємно. - Гаразд.
- Що? - Попереджую,
Еддісон удома.
Привіт, Еддісон.
І ще я не чистив зуби.
Не скигли та залазь на мене.
Який ти блідий, ти ж був у Маямі.
Я не засмагаю.
- Зніми штани. - Ага.
Творчий керівник Яна Філоненко не хвилюйся.