Фотографії надіслали.
- З тієї модельної зйомки? - Подивимося.
Я хочу їх побачити.
Починаємо.
Які класні сідниці.
А де все інше?
Здається, це мій ніс. Або хоча б кінчик.
Я думала, це реклама спрею для тіла.
Мабуть, це реклама спрею для сідниць.
Так.
- Трохи вульгарні. - Так.
Вони дуже вульгарні. Це лише початок.
«Початок»? Ти хочеш стати моделлю?
Ну...
Не супермоделлю. Я не божевільний,
але, я не знаю,
може, стану актором?
Я не знаю. Але не танцюристом.
Ти дивишся, наче я сказав, що люблю китове м'ясо.
Ні. Ти серйозно?
Так. Справді.
Мені набридло морити себе голодом і постійно натирати пухирі,
хвилюватися, що я вивихну кісточку абощо.
Хіба моделі не морять себе голодом?
Я не про моделей.
Я думаю, що настав час подумати,
чим я займатимуся.
Може, тобі теж слід подумати.
Не зрозуміла?
Я тебе не засуджую, але що ти робиш?
Ти заварюєш мате, їздиш у подорожі зі своїм босом.
Це наблизить тебе до симфонічного оркестру?
Я намагаюся.
Це добре, але я не про це.
Я про те, що це не кінець світу,
якщо ми не займаємося тим, про що мріяли в п'ять років.
Можливо, для тебе це не кінець світу.
Я маю йти на роботу.
Ну... Гейлі.
МОЦАРТ У ДЖУНГЛЯХ
«ПРЕМ'ЄРА»
Вона грає як диявол. Оце так жінка.
Так. Вона крута.
Вона нагадує мені бабусю.
Дідько!
Гей, що таке?
Ти не чуєш? Я була занизько. І секція альта була занадто алегро.
Вони грають у темпі, який я задаю.
Тоді, можливо, ти занадто алегро.
Ано-Маріє, хто тут диригент?
- Цікаве питання. - Гаразд...
Я думала, що це великий Родріґо.
Не влаштовуй тут скандалу. Ано-Маріє, будь ласка, заспокойся.
- Ти. - Не чіпай його.
- Я? - Так.
- Ти обкурений? - Зараз — ні.
Чому ти завжди запізнюєшся?
Так, ти трохи запізнюєшся.
Бобе... Здається, вже час зробити перерву на десять хвилин?
- Справді? - Я не знаю.
Так, уже час. Десять хвилин.
Чудово. Зробимо перерву.
Так. Браво. Перепочинь, Бобе.
Ми важко працювали, щоб досягти посередності.
Ано-Маріє, не кажи так.
Ні, ми всі працюємо разом...
Ми досягнемо успіху разом. Сідай. Дай мені скрипку.
Боже. Уявляєш, як бути одруженим із цим?
Я був одружений вісім років.
- Справді? - Так.
Боже.
Що таке, дитинко?
Нічого. Лише на мить забажала бути іншою.
Бетті, я маю вас запитати.
Я хочу в туалет, тож швиденько.
Гаразд. Ви сказали, що в мене є прогрес,
якщо я буду дуже важко працювати і жертвувати,
я матиму шанс грати в цьому оркестрі?
Гейлі, якщо працюватимеш з усіх сил,
і справді жертвуватимеш, щоб бути кращою,
ти все одно не потрапиш у вищу лігу.
Це оркестр вищої ліги.
Вибач. Мій принцип — бути чесною з людьми.
Тобі бракує таланту. Вибач, я хочу пісяти.
Заспокойся, гаразд?
Ці люди — твої друзі. Твої колеги.
Ти турбуєшся про них, не про мене.
Гей. Що?
Ні, це маячня. Повна маячня.
Ти став таким м'яким.
Де твій член?
Де мій член?
Ти хочеш побачити мій член?
Ходімо в мій кабінет, я покажу.
Дай мені ключі від тієї штуки.
Любий, я хочу.
То ходімо зараз.
Так, але ти не знаєш, як важко грати на цьому цвинтарі
і бачити, як ти змінився.
Зміни — це природно. Ано-Маріє, зміни — це нормально. Зміни — це добре.
Ми змінилися.
Я намагаюся.
Гейлі.
Можеш зробити мені мате?
Цього разу гаряче, не холодне,
як минулого. Гаразд?
Якщо зробиш холодне, теж нічого.
Так роблять у Парагваї, називають терере.
Річ не в цьому. Я не знаю, навіщо я тут.
- Ти вчишся. - Ні, я не вчуся,
я не маю майстерності, щоб грати у великому оркестрі.
Хто це тобі сказав?
Мій вчитель.
Бетті Креґдейл? Бетті...
Ясно. Бетті Креґдейл, чудова гобоїстка.
Але ж це не оркестр Бетті Креґдейл. Я вже казав це двічі.
- Так. - Гаразд?
Мені шкода, це не твоя проблема.
Я зроблю тобі мате.
Увага. Шановні.
Як ви здогадалися,
у мене є кілька питань щодо інтерпретації з нашою солісткою.
Отже, репетицію закінчено.
Ви були неймовірні.
Ви важко працюєте. Ми всі важко працюємо.
І щоб віддячити за завтрашній виступ,
я пришлю машину, щоб забрати кожного з вас,
і привезти на виступ.
Інакше тільки меценати приїдуть із розкішшю,
тоді це схоже на похорон. Ні?
Гаразд, на добраніч. Сібеліус. Виспіться. Чао.
Дуже вчасно.
Куди поділися наші речі?
Які речі?
- Стіл, грамофон і... - Я віддала їх Майку.
Добре. Чому?
Ми їдемо.
Ми переїжджаємо на Мангеттен з нашим новознайденим багатством?
Ні, я мала на увазі радше Мумбай.
Або Москву, Хошимін.
Треба забиратися звідси.
Давай помандруємо, поки не витратимо ці шалені гроші.
- Ти серйозно? - Так.
Поглянь. Ти знущаєшся з мене? Однакові валізи.
Заціни. На них можна сидіти.
Коли ми підемо в похід, і ноги втомляться...
Ми зможемо посидіти. Сідай. Спробуй сісти на свою нову валізу.
- Ліззі, я маю... - Я знаю.
Ні, у тебе є мрія, є життя, є гобой.
Візьми свій клятий гобой. Гаразд?
Ти ж не на контрабасі граєш. У валізу влізе.
Ліззі, мені треба подумати про це,
ти маєш рацію.
Якого дідька я тут роблю?
Я маю рацію? Я цього не казала.
Я знаю. Дякую, що ти цього не казала.
І за цю прекрасну валізу.
Я рада, що тобі сподобалося.
ПРЕМ'ЄРА
РОДРІҐО ДИРИГУЄ - КОНЦЕРТ СІБЕЛІУСА
Маестро.
Гей! Це ви. Ви повернулися.
Мені подобається борода. Личить.
Ми обрали Сібеліуса. Я цілий день катався на велосипеді.
Тепер я знаю, чому я тут.
Мені є що обговорити з вами.
Це божевілля.
«Весь світ — театр».
Так. Я знаю.
Ви прийдете ввечері?
Дякую.
- Привіт, Синтіє. - Воррене.
Ти не прийняла пропозицію маестро щодо машини?
На метро швидше.
Ми трохи зарано.
Буде незвично.
Перед нами не буде старого?
Саме так.
Так, буде незвично. Але новий хлопець не слабак.
І Сібеліус складе нам компанію.
Так, друже. Ходімо?
Так, уперед.
Уже час. Я запізнююся.
Я не казала по шосе Вест-Сайд.
Є дотепний жарт.
Знаєте, чому скрипалі такі погані коханці?
Вони знають лише одну позу.
Бобе.
- Привіт, Син. - Привіт.
Щодо минулої ночі...
Зажди. У цьому немає потреби.
Я розумію, що це було лише один раз.
Я нікому не скажу про це.
Що відбувається на Західній 103-й, там і залишається.
- Чесно? - Так.
Голова і заступник голови комітету переспали?
- Це стане легендою. - Це правда.
Скажу єдине, Син.
Ця ніч була однією з трьох найкращих ночей у моєму житті.
Дві інші були коли народилася моя дитина,
і коли я одружився.
Ми мало що знали...
Тож не хвилюйся. Мої вуста на замку.
Дякую, Бобе. Ти справжній джентльмен.
А ще ти чудово граєш на флейті.
Прекрасно.
Привіт. Ви не бачили Бетті?
- Ні. - Бетті?
- Ні. - Де ж вона?
МІСТ ДЖОРДЖА ВАШИНГТОНА НОВА АНГЛІЯ
Чекайте. Ви їдете на міст Джорджа Вашингтона.
Що ви, в дідька, робите?
Приголомшливо. Це буде чудова ніч.
Маєш чудовий вигляд. Ти внизу.
Вітаю.
Томасе.
Я так рада, що ти тут.
Я не зміг пропустити таке.
Вітаю, Барбаро.
Привіт, ти забула свої зубні протези.
Здається, ми почали святкування зарано.
На що ти натякаєш?
Ні на що, маестро.
Я така рада, що ти тут.
Будь поруч зі мною, пройдемо через це разом.
Привіт, Синтіє, ти бачила маестро? Я зробила йому мате.
Ти дуже гарна.
Сьогодні ж прем'єра.
Послухай, Гейлі, колись ти...
Мате починає остигати. Нехай щастить.
Ти справді чудово граєш.
Дякую.
П'ятнадцять хвилин до початку.
Зал заповнений приблизно на 85%. Нічого незвичайного на сцені.
Перепрошую. Ви сидите на моєму місці.
Вибачте. Певно, це моє місце.
Прошу.
Прем'єра завжди хвилює.
Завжди.
Ви, мабуть, впізнали мій голос.
- Пробачте? - Мабуть, ви впізнали мій голос.
«Ласкаво просимо, це "Бі Шарп". Класична музика — наше форте».
Не пригадую.
Зрозуміло.
У вас гарний жилет.
Справді?
Я маю зізнатися.
Я купив його на Мауї на концерті Rage Against The Machine.
Приголомшливе зізнання.
Мені подобаються саркастичні жінки.
Трохи заважає спілкуванню.
Може, й так. Я Бредфорд Шарп.
Елізабет. Друзі звуть мене Ліззі,
але мені це дуже набридло.
Зрозумів. Приємно познайомитися, Елізабет.
Марлоне, сьогодні мав бути Малер!
Іноді треба пробувати щось нове.
Спробуємо сьогодні?
- Маестро, ваше мате. - Дякую, Гейлі.
Чудового вам виступу.
Дякую. Хоча в нас є проблема.
- Я підігріла його. - Підійди.
Нам подзвонила Бетті Креґдейл.
Її не буде на виступі.
Тож Крістін займе місце першого гобоя.
А біля неї місце порожнє.
Нам потрібна гобоїстка.
Гейлі Ратледж,
ви не проти зіграти в оркестрі?
Я не взяла гобой.
Павле.
Я подзвонив твоїй подрузі, вона принесла його.
- Вона не моя... - Сказав, що це для уроку.
Вона в залі. Я дістав їй квиток.
Гобой.
Дякую, Павле.
Маестро, я сумніваюся.
Річ не в тобі. Навіть не в мені.
Нам потрібна гобоїстка.
Ти не проти?
- Дякую, Павле. - Будь ласка.
Гаразд.
Ано-Маріє!
Родріґо! Уперед, Родріґо!
Браво, маестро.
Приголомшливі оплески, коли маестро виходить на сцену,
- наче ягуар блукає по джунглях. - Це моя подруга.
Це моя подруга!
- Родріґо? - Ні, не Родріґо.
Він теж друг, але це Гейлі.
Вона в секції гобою.
Справді? Ось. Тримай.
Вітаємо!
Маестро!
Вона ж шульга, скрипалька-шульга, і вона може грати.
Дякувати Богу. Вона може.
Ні.
Лайно.
Ні, пробач.
- Ано-Маріє... - Я не можу.
Я не можу торгувати собою для цих багатих покидьків.
О, Боже.
Трясця її матері.
Ано-Маріє.
Поглянь на себе. Ти просто сутенер.
Ти продався, Родріґо, і навіть не помічаєш цього,
адже твоє бачення заблоковане твоїм гігантським его.
І я не стоятиму перед цим третьосортним оркестром,
граючи для цих буржуазних свиней. Як би сильно я тебе не кохала.
Ходімо зі мною.
Що?
Ходімо зі мною, коханий.
Я зазирнула в свою душу. Можемо почати все спочатку.
Ано-Маріє, не так.
Ми багато через що пройшли, але я так не можу.
Це мій оркестр.
Тоді йди до біса.
Павле. Можеш принести мою скрипку?
Так, маестро.
Ця лярва зіпсувала дебют моєї подруги.
Повечеряєш зі мною?
Що?
Ана-Марія має рацію.
Але не в тому, що ви є буржуазними свинями.
Хоча переважна більшість з вас справді буржуазні.
І дехто з нас є свинями.
Але вона має рацію щодо его,
що затьмарило мене.
Але я можу чути.
І я чую Сібеліуса. Чую цей оркестр.
Ваш оркестр. Наш оркестр.
І він не третьосортний.
Цей оркестр здатен на дивовижні речі, хоча ми до цього не дійшли.
І ми це зробимо.
А поки що, будь ласка, потерпіть.
Звинувачуйте мене, якщо ми не досягнемо цього,
адже, зрештою, я диригент.
Дякую.
Але сьогодні я вже не диригуватиму. Я гратиму на скрипці.
Не сольну партію, бо я не досить хороший для цього.
- Воррене Бойд. - Так, маестро.
- Зможеш зіграти соло? - Так, маестро.
Дякую.
Я приєднаюся до скрипкової секції, як тоді,
коли грав у молодіжному оркестрі в Мексиці.
Та нам потрібен диригент.
Один з найкращих у світі сьогодні тут присутній.
Лайно.
Маестро Томасе Пембрідж, чи не могли б ви нам допомогти? Прошу вас.
Дай мені ляпаса.
Що?
Дай сильного ляпаса!
Сильніше, ніж я очікував.
- Пробач. - Нічого.
Це привело мене до тями. Перепрошую.
Ти зможеш, Томасе.
Браво!
Вам знайомий цей твір?
Ні, а що ми граємо?
Звісно. Я диригував це у 89-му році в Ріо-де-Жанейро.
Я знаю.
Мушу сказати, я захоплююся твоїм смаком у виборі жінок.
Вона справжня фурія.
У моєму житті зараз повний безлад...
Але я це можу зробити, маестро.
Дякую.
Дякую, маестро.
Так.
Молодець, Гейлі!
- Ми це зробили. - Ми це зробили.
Я колись піарив «Божевільну клоунську банду»,
але ці люди божевільні.
Ріку, тримай.
Привіт.
- Тобі вдалося, милий. - Дякую.
- Хіба це не чудово? - Так.
Чудово, маестро.
- Прекрасно. - Чудово, маестро.
Ось і він. Браво, маестро, браво.
Дякую.
Маестро. Ось таким є справжній диригент.
Ми можемо позбутися цього нахабного виродка з щурячим хвостом?
Будь ласка, він мій hermano.
Я не знаю, що це значить.
- Це... - Маестро.
Пробачте. Гейлі Ратледж.
- Дякую. - Ти молодчинка.
- Дякую. - Чудово.
Гейлі.
Маестро.
- Боббі! - Маестро.
- Чудово зіграли. - Дуже дякую. Ви теж!
- Молодці. - Хоча ми й постійно сперечаємося.
- Гей! - Так. Чудово.
- Прекрасно. - Тепер ти один із нас.
Я знаю. Дуже вам дякую.
- Ти неймовірний. - Воррен Бойд.
Воррене Бойд, дякую за порятунок.
Ти був неймовірним.
Що ж, я б хотів повторити.
Попередиш наступного разу?
Синтіє.
Ти повернувся.
Ти зможеш колись мені пробачити?
Як же я не зможу?
Послухай. Я кинув пити.
Це лише сік.
Думаю, тобі варто припинити приймати ці довбані пігулки.
- Я не приймаю... - Послухай.
Ти трохи запізнилася з адажіо.
Таке трапляється, коли ти під кайфом.
Не будемо сперечатися. Не сьогодні.
Ви молодець, маестро.
Від тебе це означає для мене більше, ніж будь-що інше у світі.
«І всі ми, чоловіки й жінки — лише актори».
- Тобі вдалося. - Так.
Добре.
Привіт. Хто це?
Це Бредфорд Шарп. Він закохався в мене.
А хто б не закохався?
Ти влізеш у валізу?
Я досить гнучкий.
Гейлі Ратледж.
Підіть, випийте абощо.
Гейлі Ратледж.
Бовдур-водій відвіз мене до театру «Гобокен Діннер»
з якоїсь причини.
Хай там як, ти впоралася.
Дякую. До вас мені ще далеко.
Авжеж. Та все ж.
- Вітаю. - Дякую.
Побачимося в суботу.
- Гаразд. О 7.00? - Ні, о 6.30.
- Міс Ратледж, ви знаєте його? - Гейлі.
- Так, він зі мною. Алексе. - Привіт.
Ліззі написала мені, але я встиг на завершення...
Боже, ти неймовірна.
Дякую.
Я натхненний, Гейлі, справді.
Це неймовірно. Справді.
Творчий керівник Яна Філоненко на завершення...