Моцарт у джунглях
Браво!
Видно, що ти працював біля свого мостика.
А ти, либонь, над поїданням кексиків.
Воррене, ваша гра стала ще витонченіша,
відколи я вас востаннє чув.
Дякую. Я саме вправлявся зі смичком.
І це помітно. Ді Ді,
граєте, немов бородате цунамі.
Так, маю багато невиплеснутої злості.
Бобе, а ви як у такій формі? Чудово виглядаєте.
Щодня прес качаю.
Отак воно.
Не хочу, щоб усі дуже захоплювалися собою.
Перепрошую, маестро.
Панове, беру свої слова назад.
Однак, скажу вам, що й
ваш виступ нині був прекрасним.
Дякую, Ендрю, дякую.
Дуже радий, що ви додаєте
барв нашому старому кораблеві.
- Знаєте, як воно буває. - Знаю.
Коли я відмовився від Гельсінкі...
Чудовий виступ, народ.
- Маестро. - Мішелю, що...
- Ваші улюблені. - Що? Ні.
Що ти робиш, Мішелю?
- Я не люблю печиво. - Виглядає апетитно.
Дозвольте?
- Дуже прошу. - Я...
Сподіваюся, ще тепленьке.
- Дуже смачне. - Та ну?
- Не знаєте, що втрачаєте. - Можливо. Ну, нічого.
Піду пілатусом позаймаюся.
Щоб зняти напругу.
Бувайте, Ендрю, дуже вам дякую. Бувайте.
- Пілатусом? - Та я не...
- Привіт. - Салют.
- Ти Гейлі Ратледж, еге ж? - Так.
- Ендрю Волш. - Я знаю.
До речі, маю запис
вашого виступу в Дрездені. Сюїти для віолончелі.
Так, пригадую той концерт.
Ох ті німці та їхній фетиш на оригінали.
- Ага. - Думаєш, я міг би якось
послухати той запис?
Так, мабуть, змогла би знайти для вас...
- Привіт. - Салют.
Ще би ні.
- Синті. - Ендрю.
Радий бачити. Виглядаєш приголомшливо...
Та ти на себе подивись.
Скільки ми не бачилися? Років три?
Гадаю, бачила тебе в листопаді.
Так чи так, радий знову з тобою грати.
Я тут якраз Гейлі зустрів.
Виявляється, то вона там на постері.
Нове лице Нью-Йоркського симфонічного оркестру.
Та ні, так зробили,
аби не платити за фотку.
Чудовий хід. Красива дівчина, що любить Баха.
Знають, що роблять.
Наші піарники вміють додати жару.
Не думаю, що вони б так сказали.
Це трохи прямолінійно,
але хтось хоче зі мною на виступ Лан Лана?
- Синті, як у старі добрі? - Не можу.
Гаразд. Гейлі, як у нові добрі?
Звучить чудово, але...
Ну, я маю зустріч з нашими меценатами,
ось там.
«Шостакович». Смішне слово.
Але лише на 15 хвилин.
Тож, як захочеш приєднатись, а варто захотіти,
буде весело.
ЕНДРЮ ВОЛШ. ДИРИГЕНТ РОДРІҐО НЬЮ-ЙОРКСЬКИЙ СИМФОНІЧНИЙ
Вона гарна.
Ми народжуємось,
хочемо бути музикантами,
беремо в руки інструмент, тоді ростемо, а потім...
- Дуже гарна. - Так.
Дуже. Справді дуже гарна.
Купив туалетний папір додому.
Чудово.
Ідеш на зустріч з меценатами?
Ні, уже була на чотирьох.
Піду-но я в кіно.
- Добре, так. - Щоб відволіктись.
А ти що?
Та не знаю.
Якийсь день такий, розумієш? Зустрінемося вдома.
- Гаразд. - Давай.
І на майбутнє:
туалетний папір ще є під умивальником.
О, добре.
Тебе, схоже, можна підвезти.
- О, маестро. - Ану ходи.
- Ну, знаєте... - Обіцяю,
що не говоритиму про свою симфонію. Зуб даю.
А велосипед куди?
Два маестро на задньому сидінні лімузина.
Звучить як початок жарту.
- Ендрю. - Дякую, пані Блонстерс.
Завдяки таким меценатам, як ви, у моєї музики є дім.
- Це ваша відданість… - Але…
Цей пан мусить іти на фотосесію.
Пані Ратледж, я ж казав не перебивати мене,
коли я з такими красивими жінками.
Розумію, але це терміново.
- Так. - Терміново.
Вибачте, пані Блонстерс.
- Ходімо. - Звісно.
- Бувайте. - Ага.
А що гратиме Лен Лен?
О, тебе це здивує.
ЛЕН
- Здоров, друзяко. - Ендрю, чоловіче, як ся маєш?
Давненько не бачились, Лен Лене. Як ти?
- Я в нормі. - Ага.
- Як там сьогодні? Усе гаразд? - Чудово.
А як там мій друзяка Родріґо?
Та він дає жару, там купа змін.
А ось і основа всього, знайомся,
це Гейлі Ратледж, чудова гобоїстка.
- Радий знайомству, Гейлі. - Навзаєм, так.
У царстві духових зараз казна-що, ні?
Бо ж Бетті Креґдейл травмована, га?
- Так, але... - Агов, Менні!
- Щось тут занизько. - Гарна робота!
Ендрю, що ти там? Радий зустрічі.
- Добре виглядаєш. - Дякую.
- Божечки, то Емануель Екс? - Саме він.
У мене ще один вихід.
Давай, добий його.
- Непогано, правда? - Ага.
Я ніби померла й потрапила в рай.
Прошутто і йогурт?
Чоловіки не можуть жити на в'яленому м'ясі й кисломолочці.
Я, бляха, не можу з цього.
Глянь, маестро.
- Я думав, що ви... - Ні, ти не розумієш.
Це не моя симфонія, ні.
Якби це була фуга, то це фуга відчаю.
Яку написала моя дружина й диригував її адвокат.
Це мої документи на розлучення, які мені вручили сьогодні ввечері.
- Чорт. - Гірко-солодка симфонія.
Як від «The Verve».
От гаплик, маестро.
Знаєш що? Треба ловити момент.
Новий Томмі Пембридж. Нова епоха.
Ну, ти ж знаєш, що я не п'ю.
Тому лише трішечки походимо біля прірви.
- Для захвату. - Лишіть пляшку! Віддайте мені!
- Що ти таке кажеш? - Віддайте пляшку.
Подивіться мені в очі.
Вам того не треба, маестро. Це отрута.
- Для вас це отрута. - Боже.
Нам цього не треба.
Ні, не треба.
Боже.
Оце ти мене врятував, маестро.
Ти справді мій братчик.
Ну, для того вони і є. Авжеж.
Але якщо хочете походити біля прірви чи впіймати момент,
варто спробувати рухатися крок за кроком,
позабувати наші імена,
поглянути в безодню.
Ходімо, я щось тут маю.
Це від мого друга з Форт-Лі в Нью-Джерсі.
- Йой, смердить. - Знаю, так.
- То ще це? - Начебто смола
з грибами й жаб'ячою отрутою.
Це можна курити?
Думаю, це має бути щось типу ритуалу.
Типу, з повагою і все таке.
Але можемо з'їсти й перевірити.
- Тоді з'їмо це. - Еге ж.
Ура!
Тобі все вдається.
- Дякую. - Браво.
- Дякую. - Чудово.
Так, про що це ми?
Що ти думаєш, як жінка, мені варто їй подзвонити чи ні?
А вона цього б хотіла?
Чи здається…
- Що вона лише так каже. - Ну...
Ага.
Це складно. Роби так, як підказує серце.
Ти ж чудовий хлопець.
Чому б їй не хотіти бути з тобою?
Ну так.
Ну, розумієш.
Страйк!
Лен Лене.
Джошуа Белл? А ти що тут забув?
Зараз тобі скажу.
Бачу, що ти вийшов за лінію.
Отут, бачиш? За неї не можна виходити.
- Та боже. - Тебе треба дискваліфікувати.
Джош знову за своє. Лиш би позмагатись.
Це Джош Белл?
Він більше любить «Джошуа».
Що тобі до тих кількох сантиметрів?
Це має велике значення.
- Буває. - Ну, з піаніно — так.
Не розгонишся. Це мов клавіатура.
А от зі скрипкою... Там кожен міліметр важливий.
Це як фа мажор і фа-дієз.
- Справді? - І диригування.
Якщо на міліметр помилишся, що тоді?
Ну ти чого. Ми ж розважаємось.
Менше з тим, я не... Я просто дуркую.
Деякі люди думають, що для доброї гри на піаніно
ти маєш мати гнучкі пальці.
Але це не так. Усе в ступнях.
Горовіц часто казав:
«Якщо мої ноги не ходять, то й пальці не бігтимуть».
А він був видатним піаністом.
Та й що з цього.
Щось нічого.
Я нічого не відчуваю.
Може, я просто вже звик.
Ну, роки тяжкого життя
чи там, англійська кров.
Моє коріння, знаєш, бере початок
з Битви при Гастінґсі, з 1066-го.
- Присядьте, маестро. - Дякую.
Колись у моєму дитинстві була така гра.
Я кажу вам ім'я, тему, будь-що. Якийсь образ.
Джон Кейдж таке грає.
- Гаразд, почнемо? - Так, ага.
Без палички, 8 секунд.
Мені її й не треба. Пальця вистачить.
- Добре. - Класно, ну?
- Еге ж. - Добре.
- Нічні кошмари. - Ми добре ладнаємо.
- Добре. - Люблю їх.
Дивляться в очі мені, а я — їм.
- Ага. - Не кліпають.
- Десять секунд. Спорт. - Нецікаво.
Спортивна ходьба.
А коли ви стали дорослим?
Коли народився.
А що твій батько?
Ну, він теж любить змагатися. Надто коли це про музику.
- Розумієте? - Ага.
Диригував мамбо, знаєте?
Чудово.
Слухай, навчи мене якихось іспанських матюків.
Щось типу «вали нахрін»
або «йди в сраку», ну, таке.
А ти що?
Моя мама була дуже доброю.
Так.
Що?
Щоб я міг то комусь сказати, і вони...
Та вас уб'ють за таке...
- Чому? - Бо то означає…
«Срав я на ваших покійників».
Такого я не просив.
Я знаю. Але це як «іди нахрін», тільки ефектніше.
- Ви ж хотіли. - То вже занадто.
- Дуже ефектно. - Я в шоці.
Ага.
Моя мама мене не дуже любила.
Це не давало мені жити.
Смерть.
Я про неї постійно думаю.
Окрім тих моментів,
коли я знаю, що в цю мить щось умирає.
Це ніби вистава.
- Родріґо, мушу тобі сказати. - Родріґо, мушу тобі сказати.
- Ну, ти... - Ну, ти...
- ...чудова людина. - ...чудова людина.
- Так, ти. - Так, ти.
- І мушу сказати це - І мушу сказати це
- цілком щиро. - цілком щиро.
- Я люблю тебе. - Я люблю тебе.
- Як чоловік чоловіка. - Як чоловік чоловіка.
- Думаю, ти мене розумієш. - Думаю, ти мене розумієш.
- Ти ж кажеш це... - Ти ж кажеш це...
- ...з англійським акцентом. - ...з англійським акцентом.
То що, я виграв?
Можу чимось допомогти?
Так, ага.
Можна записати моє ім'я?
- Так. Як вас звати? - Що ж…
Глорія Антуанетта.
Лоскітно.
Ця моя рука не така вправна,
тож не крутися.
Це розслабляє.
Готово.
Це шедевр.
Давай сфотографую. Повернись до мене.
Віолончельний концерт у Лало Серпень
- Привіт. - Здоров.
- Я тебе розбудив? - Так, але приємно.
Добре.
Ану покажи, що вмієш. Ходи сюди.
- Ось, бери смичок. Сідай. - Гаразд.
- Ось тут. - Це має бути між ногами.
Гаразд.
Ти грай, а я затискатиму.
Має бути легко, правда?
Дуже легко.
Такий гарний довгий смичок.
Чудово. Треба було записувати.
Скажи.
І як воно, бути тобою? Така молода, талановита, красива.
Тобі ніби море по коліно.
- Ага. - Але, мабуть, дивно,
що ти досягла всього, чого прагнула,
- у юному віці… - Двадцяти шести років.
- Тобі 26? Це вражає. - Ага.
Кризу середнього віку запланувала,
намагаюсь випередити все.
Добре. Онуки в 30?
Розріджувачі крові, і щось для збільшення густоти волосся...
Не переживай, маю все у ванній.
Шампанське без бульбашок, круто?
Ага.
Чесно кажучи, не знаю, як це.
Великий оркестр, оті правила, бюрократія,
усі ті самі люди кожен день.
Ну, я, типу, люблю людей, з якими працюю.
Розумію, але... Де...
А де якийсь запал?
Ти ніби прислуга для чиєїсь творчості.
Ну, не факт.
А твоя творчість? Коли Гейлі буде головною?
Ну, я маю запал.
Багато запалу.
Це я помітив.
Я все розумію.
Якщо чесно, то якби я теж так колись зробив,
то все би було кращим.
Знаєш, десь там є
інший Ендрю Волш,
життя якого склалося геть інакше,
і я часом
думаю про нього.
- Агов, Павеле, як ти? - Привіт.
Маю для тебе чеський абсент з льодом.
Дякую, Софі. Чудово виглядаєш, до речі.
- Дякую, ти теж. - А далі в нас Глорія Антуанетта.
Перепрошую. Можна ре мінор?
Гаразд. Перепрошую, я...
Мушу знайти свою ноту.
Гаразд.
Такий гарний голос.
Павеле, це останнє місце,
де я б очікувала зустріти когось знайомого.
Живу тут поблизу.
Місцевий бар, а ще я люблю такі події.
Знаєте, цілими днями мене оточують професіонали,
тож дуже розслабляє побути серед аматорів.
Вони досі в пошуку.
Що ж, міс Антуанетто, скажіть мені.
Що ви тут робите?
Я теж у пошуках.
Дякую.
Закінчується посадка на автобусний рейс
до аеропорту імені Джона Кеннеді.
Маестро, у Південну Америку ми без вас не полетимо.
Стривайте.
Творчий керівник Юрій Лаховський вас не полетимо.