Моцарт у джунглях
Я сказав їм, що ми дамо відповідь, коли ви вирішите.
Гаразд.
Маестро, хочу ще раз перепросити
за фіаско з паспортом.
Я не спав і не їв з того часу.
Що було, то вже загуло.
Усе гаразд.
Ви в нормі?
Відчувається, ніби голос в іншій будівлі,
а тіло десь у ліфті.
Вуха не відійшли від польоту. Так не робили?
Ні, не в польоті справа.
Ходімо.
Люди, що займаються ВР,
хочуть від вас ще дещо.
Отак.
П'ятдесят п'ять сантиметрів? Чудовий розмір.
Маестро, не хочу вас діставати,
але юристам треба, аби ви підписали ці папери.
Розлучення, так. Дай мені ручку.
- Гаразд, отож... - Отут, так.
Родріґо Жуакім.
Хочуть, щоб я розлучився з хмарою.
Як можна одружитися з місяцем?
Ми одружені й розлучені водночас.
Це протилежності.
І це нічого не означає.
Вони нічого не означають одне для одного. Нічого!
Маестро, раптом Ана Марія хоче розлучення,
бо вона зустріла іншого?
Ні, Мішелю, ні.
Я сумувала. Як ваша подорож?
Бетті, ми привезли тобі частинку Мексики.
- Кому скорпіона? - Тобі, звісно. Ти заслужила.
Будьмо!
Я ніби отруйна комаха.
Я повертаюсь, тож готуйтесь до ще 35-ти років з цією кузькою.
Ми готові.
Привіт, Бетті! Ось трохи гуакамоле й чипсів.
Бобе! Ти нарешті занурився у мексиканську кухню.
О ні, це з магазину.
Нічого, окрім батончиків та ізотоніків, коли я на півдні.
Хворіти — це для лузерів.
Але ми ще не розповіли найцікавіше.
Воррене, скажи їй.
Ну, було одне пограбування.
- Що? - Вони, на щастя, спіймали злочинця.
Але я б радше вже забув про цей травматичний досвід.
Так, ніяких більше травм.
Ніяких травм.
Ми сьогодні гуляємо?
Трішки!
Ну й добре.
Хто б це міг бути.
Так смачно.
Хто ж це в нас?
Ви так довго граєте в цьому оркестрі,
що це важко осягнути.
Ви — більше, ніж колега. Ви наша люба вірна подруга.
Й оскільки ми всі в захваті, що ви повертаєтеся з бабахом,
сядьмо разом всі
й погляньмо на «бах» Йоганна Себастьяна.
Дякую тобі, Господи Боже, за це!
Нумо!
- Гейлі, мені шкода. - Ви про що?
При нашій першій зустрічі я сказала, що ти спиш із Родріґо.
А, ви про це.
Я знаю, що між вами нічого не було.
Так, тоді нічого не було.
Що? Що ти маєш на увазі?
Щось було?
Ні, не тоді.
Ну, трошки було, але нічого такого.
Але щось таке було згодом?
Гейлі, візьмемо таксі разом?
Гаразд, якщо це між нами,
дещо таки сталося в Мексиці.
Але це було спонтанно,
і лише один раз. Ну і...
Що сталося в Мексиці, там і лишається.
Ти напилася чи що?
Не зовсім. А хіба в Мексиці не інші правила?
Ремені безпеки, алкоголь, романтика.
Там так романтично.
Бабусі, прокляття, і все таке.
Він такий розгублений. Він розгублений самолюб.
Він маестро катастроф.
Еге ж, так. Бери свій плащ.
- Нам було так весело. - Так, справді.
Синтіє, ти така красива.
Бетті, така чудова квартира. Ви круті.
Це ти крута, дитинко.
На добраніч.
Ми всі були молодими й закоханими в учителя.
Так, але навіть у її віці я не була настільки молодою.
Добраніч.
Воррене!
- Нумо. - Куди це ми?
Тут ще трішки лишилось, бери свою склянку.
Тут лежить Томас Пембридж, спить.
Сам маестро запросив мене до свого дому,
аби я був свідком того, як він завершуватиме симфонію,
яку він писав 30 років.
Він зараз спить. Маестро?
Прокидайтесь.
Чого ти хочеш, Бредфорде?
Просили не давати заснути.
Я знаю, що просив.
Але ти, чорт забирай, маєш знати
різницю між людиною, яка спить,
і яка міркує.
Ви хропіли.
Ні, я був у небутті між сном і реальністю,
і я виконував дещо дуже важливе.
Мені продовжувати?
Та заради Бога!
Гаразд, на чому ми зупинились?
Так.
Духові, духові.
Ні, я так не можу.
Мав бути непомітним, як муха,
а не літати над моїм піаніно.
Ти хоч щось знаєш про творчий процес?
Вибачте, маестро.
Господи.
Я вже розгубив усі добрі ідеї.
Хочете знову на диван?
Всрався мені той диван!
Я хочу, аби ти цей момент зафіксував, —
завершення моєї першої симфонії.
А що я маю натомість?
Ти ніби фіксуєш завершення мого життя.
Я вже всіляко намагався стимулювати себе.
Не їв і переїдав, мало й забагато спав.
Навіть пропитав ватні диски спиртом
і запхав їх собі у вуха.
Навіщо?
Ну, так робив зі своїми повіками Сальвадор Далі,
аби викривити своє почуття реальності.
І що тоді сталося?
Дістав багато сірки.
Перепрошую, звісно,
але, можливо, ви не можете закінчити свою симфонію,
бо не хочете її закінчувати?
Може, єдина річ, страшніша за кінець, — це новий початок.
Що це, нахрін, має означати?
Мабуть, маестро...
Увесь цей час ви вдавали, що маєте щось дописати.
Ти до біса драматичний, Бредфорде.
Ефектно з твого боку було дати це мені.
Але до чого ти хилиш?
До того, що ви вже все закінчили.
Справді?
- Я так думаю. - Ходи-но сюди, обійму.
Дякую тобі, Бредфорде.
- Я все, я все закінчив. Дякую! - Ну правда ж?
- Так, ура! - Ви це зробили, це все!
Ти так дірку в килимі зробиш.
Вибач. Трохи нервуюся.
Думаєш, буде відповідь?
Вони ж хотіли зустрітися особисто.
Вони на вас чекають.
- Дякую. - Дуже дякую.
Привіт, Синтіє.
Глоріє.
Відійшли від перельоту?
Майже.
Радий знову бачити, Ніно.
Роджере, завжди рада.
- Рада зустрічі, Синтіє. - Навзаєм.
Дякую, що прийшли. У нас є відповідь.
Ми таки багато чого обговорили.
Перепрошую, були якісь нещодавні зміни?
Ні, я лише деталізував кілька моментів.
Сторінка п'ята каже, що у разі...
Не поспішайте.
Я вже все прочитала.
Ми підвищили зарплатню новим музикантам
і дійшли згоди щодо контрактів.
Ніякого прогресу щодо пенсії чи охорони здоров'я,
а також прожиткового мінімуму.
За теперішніх умов...
За яких ви зараз отримуєте
величезні внески на новий концертний зал,
забиваючи на оркестр.
Ні, це не так.
Це ніяк не пов'язано.
Ви плануєте мати оркестр у тому концертному залі?
Варто прочитати все уважніше.
Нам усім варто прочитати все уважніше.
Ви ще не прочитали все, міс Віндзор?
Чи можуть підняти руки ті,
хто ще не прочитав цю пропозицію?
Гадаю, ви — так.
Не переходьте межу, солоденька.
Я не солоденька, а надто для вас.
Можете перестати?
Роджере, не ваша робота
вказувати музикантові, що можна грати, а що ні.
Не без контракту.
Це дуже дратує.
Перепрошую, я стукаю, коли нервую.
А оцей Дарт Вейдер так убивчо на мене дивиться.
- Грайте далі, Ді Ді. - Трішечки тихіше, може.
Бачите? Компроміс.
Знаєте, щось це й мене зачепило.
Не можу контролювати.
Ніно, дивіться за своїми дітьми.
Цей коментар принизливий, ні?
Навряд чи дитина могла би грати на повітряній флейті-піколо?
Завжди хотілося на цимбалах пограти.
Бабах!
Непогано все було.
Ти дурна? То був жах.
Ні, усе ідеально.
Єдиний жах — це їхній контракт.
Усе інше було ідеальним.
Але струнних бракувало.
У мене є лише одне питання.
Вам заплатять, якщо ми лишимось без роботи?
Ага. Мабуть.
Воррене!
І як воно, працювати на Байбена?
Ну...
Тепер у літаках бізнес-класу знають, які батончики я люблю.
Овва, круто.
Ви мене осоромили перед усіма...
Ніколи більше не робіть так.
Там усе, про що ми говорили.
Говорили, та не погодили.
Ти мила, коли злишся.
Едварде, тихо будь!
Якщо ці перемовини підуть у нікуди,
ми нашкодимо оркестрові.
Люба, у тебе стокгольмський синдром.
Ти так багато часу з ними,
що думаєш, що ти одна з них.
Я тебе прошу.
Так гаряче.
А тепер розслабте м'язи ануса.
- Ага. - Добре?
Отак, зараз.
- Можна ставити? - Так, прошу.
Я починаю.
Відчуваєте всмоктування?
Ага.
- Так, відчуваю. - Так?
Відчуваю, як туди всмоктується все моє життя.
Тоді все працює.
Не знаю, щось пощипує.
Перепрошую, можна їх забрати?
Ніби якась велика медуза чи що.
- Так, ніби... - Добре.
Гаразд, ми закінчили.
- Так? - Ага.
Не знаю.
Нічого не відчуваю.
Буде якийсь результат?
Взагалі, треба 12 сеансів,
аби відчути весь ефект.
У мене нема 12 сеансів.
Я не можу, ні.
Бо це щось, що хтось у мене вставив.
І воно... Не вірите мені, так?
Ні, вірю.
- Так? - Еге ж.
Ваша аура дуже... Ну...
Виглядає дуже погано.
Ви за щось тримаєтеся.
Щось, що треба відпустити.
Отак завжди.
Але цього разу я не знаю, що це.
Уявіть собі велику білу кульку,
усередині якої біль, відторгнення та муки
вашої чудової душі.
Знаєте, що треба зробити?
Що?
Відпустіть її. Просто дайте їй полетіти.
Вона там застрягла.
Ні, вона десь високо в небі.
І справді. Це так очевидно.
Дякую, дякую вам. Я тепер знаю, що треба зробити.
Звісно, що знаю.
Я не приймаю страхівок чи карток АмЕкс,
але беру все від Візи, Мастеркарду, а також готівку.
Ага, квартиру вже забрали.
Я не знаю, чи я готова.
Усе так швидко, всього так багато.
Готова до чого?
Що ми тут робимо, що?
Що це все таке?
Стривай, я розумію, що відбувається.
Справа в цих коробках, так, люба?
Так, це точно через коробки.
Ні, справа у нас двох.
Бредфорде, скажи чесно, скільки ще таких коробок буде?
Такого розміру?
Не більше п'яти-десяти.
Знаєш, я не розумію.
Ти хотіла, щоб я переїхав.
Але я не очікувала стільки барахла.
Барахла? Ці коробки — це я.
Не розлучай мене з роботою.
Бляха, мій мізинець!
Вибач, я це пересуну.
Наша перша суперечка в Америці.
Хочу почути твою думку, Гейлі.
Не хочу влазити.
Ну, це вже сталося,
коли ти спіткнулась об ці диски.
Кожен сантиметр моєї квартири
окупований картонною армією.
Любиш кататися — люби й санки носити.
Я казав тобі, що в мене багато всього.
Я думала, ти про психологічні проблеми.
Що це таке?
Уся моя робота. Усе, що я записував.
Люблю мати під рукою, як треба щось.
Це ніби склад якийсь.
Можна це позичити?
- Так, вона така класна. - Супер.
- А це що? - Я не знаю.
- А це? - Я не знаю.
Я не знаю, не знаю.
Елізабет, я розумію.
Я не знаю, що й де тут є.
Чому не послухати, не позначити?
Бо жоден з моїх програвачів не працює.
Зберися докупи, чоловіче.
Як використовувати те, що не знайдеш?
Ти просто накопичуєш усе.
Так, накопичую твою любов.
Це вантажники.
- Це останнє. - Зрозуміло.
Уже були в дорозі, коли ми почали це.
Постіль і трохи столового приладдя.
- Господи. - Привіт. Вибач.
Я думала, ти в «Денс-хаузі».
Я втік.
Ти втік з «Денс-хаузі»?
Ага.
То зараз якась групка танцюристів
тебе повсюди шукає?
Ти що, потанцював у маленькому місті, де це заборонено?
- Як у фільмі «Вільні»? - Тихо будь.
Дай йому виговоритися. Що таке?
Ну, я пішов на те шоу,
бо думав, що це те, чого я хочу,
або що це хоча б
шлях до того.
Можу запевнити вас, що ні.
Це було принизливо.
- І так безглуздо. - Продовжуй.
Нещодавно дзвонили з театру балету.
Просять підмінити Зіґфріда
- в «Озері». - Круть.
Ти ж цього хотів.
Так, це неймовірно.
Ось цим треба займатися.
Це щось справжнє.
Нахрін «Денс-хауз».
Так, нахрін!
Чорт, це вони. «Денс-хауз».
Я не можу відповісти,
думаю, мої дзвінки слухають.
Що за параноя, нащо?
Я зробив дещо погане.
Ти пішов з реаліті-шоу. Це ж вільна країна, ні?
Це ж Америка!
Це трішки гірше, ніж ви подумали.
Тут 100 гігів нередагованих відео звідти.
- Візьму свій комп'ютер. - Ти вкрав це?
Ви не розумієте. Я мусив.
Інакше б не відпустили.
Це мій захист.
Це якась срань.
А це вони.
Просто не чіпай.
- Ні-ні. - Усе добре?
Так, усе в нормі. Спробуємо ще раз.
Вам, мабуть, варто присісти.
Хочу спробувати ще.
- Маестро. - Так.
Ви себе дуже точно зіграли.
Мішелю, я тебе не чую. Голосніше.
- Маестро. - Так.
Ви чудово зіграли.
Дякую, Мішелю.
Оця аеробіка, знаєш. Дякую.
Заняття спортом — саме те, щоб позбутися...
Прокляття?
Ну, йдемо далі.
- Піду-но зроблю ще мате. - Дякую.
Маестро, гляньте.
Гравець не лише контролюватиме верхню частину тіла,
але й зможе змінити кут зору.
Круто, ні?
Маестро, це відкриє для нас молодіжний ринок.
Діти цими днями не хочуть слухати музику,
вони хочуть брати участь, диригувати.
І, якщо нам пощастить,
у нас буде купа маестриків у цілому світі.
Я ніби крихітний сірничок. Дуже вразливий.
Ми ще можемо це змінити.
Було б чудово. Так і зробимо.
Ні, мені подобається, що він сумний.
Це гарно.
Продайте мої маєтки в Бразилії.
А електростанція у Красноярську?
Супер, купуємо 500 тисяч,
але не більше, ніж за 150 рублів за кожну.
- Крейґу, ти тут? - Ну.
Треба якось випередити це.
Люди кажуть,
що адміністрація скупа, й не дає
насолоджуватися прекрасною музикою.
Ми будемо поганцями, музиканти — героями.
Як їх поганцями зробити?
Вони ж митці.
Публіка не дуже любить митців,
а надто багатих.
Ну, вони здебільшого не дуже багаті.
Та нікому не треба їхніх рахунків.
Нам треба, аби нам повірили.
Шерон, хто наступний?
Шерон, я поранився. Поранився фанком.
Сєргєю, ти мені більше подобався до падіння комунізму.
Прокоф'єв! Шостакович! Чайковський! Рахманінов!
Усі великі митці були росіянами.
А ви? У вас є хіба Дебюссі.
Шановні маестро, мушу сказати.
Усе найкраще я зробив тут.
Томас Пембридж, чоловік, який трахнув мою першу дружину.
І другу. Та хто рахує?
- Заціпся! - От пригоріло.
Подейкують, маестро Пембридж,
ти думаєш, що ти тепер композитор.
Так і є. Я композитор.
І, власне, я завершив свій твір.
Кажуть, що він геніальний.
Агов, маестро.
- Дякую, друже. - Так.
- І ви плануєте це грати? - Звісно.
Не те що ви б змогли, бо всі кажуть,
що вас скоро прикриють.
- Це не так. Коли? - Як воно, людоньки?
Та звідки мені знати?
Чекаємо декого вже сто років.
Засидівся, переліт ранній.
Вибачте, що роздратував, маестро.
Так, куди мені?
Запишіть усе, що сказала, тоді мій клієнт
слізно возз'єднається з вами
у фіналі шоу. Буде сюрприз.
Рай для рейтингів.
- Домовились. - Що це таке було?
- «Денс-хауз». - Що?
Продюсери думають, що це класний сюжет:
митець-мученик, що втік,
але шукає прощення.
Хороша арка, що б це не означало.
Це такий термін.
І кажуть, що якщо ти віддаси їм украдене,
то втеча буде в сюжеті,
і ти підеш у балет.
Це ж неймовірно!
- Це чудово! - Як тобі це вдалося?
Не мені. Твоїй адвокатці.
- Боже! - Захоплююсь тобою, крихітко.
То як закінчиться сезон?
Не знаю.
Ні, ні. Можеш відповідати,
але коли я піду. Без спойлерів.
Ходімо! Не варто тобі це чути.
- Потрібна консультація. - Дякую.
Авжеж.
Щось у них є, правда?
Це точно.
Щось трохи стрьомне, але так.
Розумію.
Я щойно зрозумів,
що навіть не спитав, як ти.
Як справи?
Усе змінилося.
Ну, так і має бути.
Мені пора.
Колись я казатиму:
«Я, бляха, зустрічався з Гейлі Ратледж».
Сумнівною колишньою гобоїсткою.
Ні, чудовою музиканткою.
Знаєш, твоє місце в балеті.
Ти чудовий митець. Я кажу це не просто так.
Успіхів.
Чи що ви там кажете.
Так, знаю, про що ти.
Вітаю! Радий вас бачити.
Родріґо, глянь-но на мій новий проєкт.
Краса музики
разом з красою жіночих форм.
Поглянь.
Таке кліше.
Як ти вмовляєш їх так позувати?
Прошу зробити це після сексу.
Кліше.
Гарнюня.
Немолода, але така гарна.
О, новенька.
Оце задок. Ніби з мармуру.
Що, нахрін, таке?
Забери лапи від мого оркестру!
Це справжнє лице, де Соуза?
Справжнє лице?
Ти з моїм братаном так не говори.
Сраний хуліган!
- Хочеш іще? Давай! - Ти завжди таким був!