Моцарт у джунглях
Скажіть мені, чим для вас є музика?
Так.
Скільки вам років?
А вам як здається?
- Сімдесят? - Сімдесят? Я так погано виглядаю?
Справді? Ще хтось? Хто-небудь із вас...
Що музика змушує вас відчувати?
Нічого.
Це дуже хороша відповідь, дуже...
бо музика насправді і є нічим.
Це всього лише вібрації, що лунають у повітрі.
Ми пов'язуємо її з нашими емоціями
та з усім, що ми любимо чи ні.
І тоді музика стає чимось.
Дуже хороша відповідь.
- У мене запитання. - Так.
А що таке музика для вас?
Це моє життя...
Це те, про що я думаю повсякчас.
Я прокидаюсь з нею і йду спати з нею.
І завдяки музиці я спілкуюся
зі світом та собою.
Тож вона для мене — це все.
Якби раптом музика зникла,
то я не знаю.
Вінкельштраус сказав, недостатньо голосів?
- Ну, не зовсім. - Чорт.
А що він сам думає?
Він хороший хлопець, співчутливий.
І сказав, що у нас буде багато вільного часу.
Вільний час переоцінюють.
- Я повернулась. - Вітаємо, люба.
У тому, що ми робимо, є магія,
якщо ми робимо це правильно.
Так?
Тож, поки я тут, правильно — це так,
як кажу я.
Ой матінко.
Коли я ще мамину цицю смоктав,
почув «П'яту симфонію» Бетховена. Мій перший спогад.
Грудний спогад.
Я знав, що мушу її завоювати.
Ще дитиною.
Давайте-но
з'ясуємо, що ви знаєте.
Блимай, мала зірочко, блимай і світи
Я хотів би знати так
Де насправді ти
- Ти хворий. - У тебе нема таланту.
Погано?
Ти не вмієш співати.
Стоп. Щось не так.
Ага. Тепер тільки перший гобой.
Ні, стоп. Добре.
Щось у вас сіли батарейки.
Ви... Я просто...
Спробуйте ще раз, будь ласка.
Ні, стоп.
Ще раз.
Не стримуйте себе.
Подуркуйте. Спробуйте щось нове.
Щось класне хоча б раз, ага?
З усією повагою, маестро, я так 35 років граю.
Тридцять п'ять років?
Довгенько, ні?
І коли саме за ці 35 років
у вас з'явився артрит?
Знову.
Стривайте.
А де інша гобоїстка?
Та молоденька й гарненька. З реклами.
Гадаю, вона пішла...
Я тут.
Чудово. Ходи сюди.
Присядь, люба.
Що я тобі скажу...
Якщо пропущу, то зав'язую назавжди.
А якщо ні,
то рішення за тобою.
Так!
Гарний удар. Подвійний успіх.
Гаразд.
Якщо так кажеш.
Господи, як же добре.
Може, ти й композитор на трієчку,
Томмі Пембридж.
Але красунчик ти ще той!
Жалюгідно.
НЕЙМОВІРНА МУЗИЧНА МАШИНА ПЕМБРИДЖА
Ти ж моя старушенція.
Маестро, що це за нота?
Мі.
Ре.
А оця?
А ще разок?
Я не знаю. Щось не так із піаніно.
Ви щось не те робите чи що. Я не знаю.
Родріґо, у вас амузія.
Амузія?
Амузія. Рідкісний розлад внутрішнього вуха,
що не дає вам розпізнавати висоту звуків.
Переважно пов'язаний
з якоюсь тупою травмою голови.
От чорт. Так.
Так, нещодавно я...
Мене прокляли.
Скасуйте всі мої записи на вечір та обід з моїм сином.
Маєте капелюх?
Нема в мене сраного капелюха.
Дай мені свій, і я надзюрю в нього.
Маестро?
А ти що тут робиш, Ратледж?
Я тут на вулиці Мерсер давала заняття,
а тепер йду в метро.
- А ви що тут робите? - Я тут живу.
Але зараз я живу в моменті.
І водночас складаю маленьку пісеньку,
що називається «Батечкові».
Іди нахрін, батечку! Я тебе люблю!
Цей чоловік до вас чіпляється?
Чіпляється до неї? Ні, констеблю,
це вона до мене чіпляється.
Усе гаразд, ми в нормі.
Боже, я хотів бути композитором.
А зараз я навіть себе не можу скласти докупи.
Звідки ви це взяли?
Це єдине, що я успадкував.
Це та мій ніс.
Мій батечко, хай згниє він у мирі, був торговцем.
І в ті рідкісні миті, коли він бував удома,
переважно посмерджуючи ірландським віскі,
він чіпляв це
і принижував нас до чортиків.
Господи. Ура!
Вітаю! Молодець!
Нащо? Нащо я це зробив?
- Нащо? - Так.
Нащо я добровільно віддав свій оркестр?
Я думала, ви хотіли добровільно віддати свій оркестр.
Не дурій, жінко, ні.
Коли трапляється можливість,
то треба хапатися за неї.
Слава Богу, що ти тут.
Що тут в біса сталося?
Констанціє, радий тебе бачити!
Тут вистачить місця для двох.
Не сумніваюся. Зараз я тебе сушитиму. Де твої рушники?
Чому він назвав тебе Констанцією?
Можеш розбити у склянку чотири яйця?
Звісно. Чому він тебе Констанцією назвав?
- Ненавиджу сюрпризи. - Я зробила це для нас.
Тож спробуй бути відкритим до нового.
Гаразд. Боже!
Ти це все зробила?
Ага.
Була ще червона...
Там знизу.
Усі твої речі тут.
Усе враховано.
Як ти це полагодила?
Поґуґлила, як ремонтувати старі проєктори.
Хто ж ти така?
Ходімо, хочу тобі дещо показати.
Томатний сік, люба.
Так.
Отак. Кокос, імбир,
банани, кава без кофеїну.
Це бридотна мікстура, але щоразу спрацьовує.
Спаржа.
Думав, не беремо спаржу,
бо тобі не подобається, як пахне моя сеча.
Мені, мабуть, варто піти.
Було приємно натрапити на вас і все таке.
Бувайте, маестро.
Ми з Томасом маємо непросту історію.
Але як ти й казала: «Диригенти — складні люди».
Віолончелістки теж.
Очевидно. І гобоїстки також.
Повідомлення - Ендрю Волш Треба обговорити тур Європою.
Магнітофон?
Перевірка, один, два, три.
- Це ти? - Це Бредфорд Шарп.
- Так народився подкастер. - Татку!
Так?
Ти був на роботі?
Я був на роботі.
Ти літав з реактивним рюкзачком і влетів у будівлю?
Ні, рюкзачка у мене не було. Я їхав машиною.
Ти упав з літака?
Ні. Наступне питання?
Можна мені колу?
Ні.
Але спроба непогана.
Шкода, що нам не судилося познайомитись.
Вибач, що чіплялася до твоїх речей.
Та скажи хоч щось.
Будь-що.
Як би то назвати...
оце?
Ми би погодились на ті самі пенсії
і невеличке підвищення медичної страхівки та зарплати.
Звучить логічно, правда?
Це логічно, але, знаєш...
Час уже забити на всю цю фігню,
на юристів, Байбенів, Бобів з профспілок.
Сядьте й поговоріть як жінка з жінкою.
З тобою?
Ні, дорогенька. Не зі мною. Не хами.
Це п'ятьма рядами нижче, два місця збоку.
Гаразд.
Вітаємо вас. Приємного перегляду.
- Приємного перегляду. - Дякую.
Приємного... Маестро.
Так, Блер, трохи кумедно, еге ж?
Кумедно, бо я сьогодні глядач.
Тому ставтеся до мене, як до пересічного глядача.
Сподіваюся, це не назавжди.
- Вітаю вас. - Дякую.
Дякую.
Ґабріелло, пані вчителько, знаєте що,
піду за куліси побалакати з Ленноксом,
з оркестром і побажати успіху.
Зараз повернуся, добре?
Стоп.
Було солодко. Мов торт.
Мов торт на день народження.
Ненавиджу ті торти.
Завжди гівняні. Я хочу стейк! Хочу м'яса.
Невже це так тяжко? Тут усе не так, усе неправильно.
Що за пекло?
Де Бетті Креґдейл з артритом, коли потрібна?
Годі вже. Час виступати.
Я тобі скажу, на що час, Бобе.
Час взяти свою флейту й навчитися грати краще.
Тямиш? Набагато краще!
Краще, ніж зараз, Бобе.
Ленноксе... Агов, може...
Добре, перепочиньте. Ідеш подзюрити, Бобе?
Десять хвилин.
Вибач, трохи вибісився,
та мені це не подобається.
Мені теж. Мені взагалі не подобається.
Я хочу, аби каданс гобойного соло
у першій частині зіграли в темпі.
Але це ж твоя інтерпретація, чоловіче.
Він має бути різким.
І цього можна досягти, розумієш?
Якщо залишити гобой у спокої і дати йому свободу,
тоді ти даси змогу оркестрові...
Повернутися у всій злісній красі.
Краса і злість... Оце мені до душі.
Оце моє. Це мій бренд, розумієш?
Краса і злість — це Леннокс.
А оці пенсіонери —
ані дисципліни, ані зосередженості,
ще й постійно хочуть у туалет.
Знаю, так.
Вони розбалувані чмирі.
Але це мій оркестр.
А ти з ними отак.
Геть ні в що не ставиш.
А вони цього не заслужили, тямиш?
Людвіг такого не заслужив.
І не смій так про гобоїсток говорити.
Знаєш що? Я тебе звільню зараз!
- Звільню, ага. - Звільниш?
Ти не можеш таке зробити.
Можу, Ленноксе. Бо, знаєш що, це в моєму контракті.
А це бюрократія. А ти не можеш її обійти.
Я можу. А ти ні.
Не можеш її обійти. Тебе звільнено.
Бісиш мене, ніби мені то взагалі здалося. Нахрін це!
Родріґо його таки звільнив?
Так, і мені потрібна поміч.
Що? Ні. Це ти його асистент.
Це заскладно для мене.
Кажу тобі: це тепер твоя робота.
- Ні. - Не може диригувати.
Що ти говориш? Він й уві сні диригує!
Він не зміг диригувати пісню про зірочку.
А тоді він не спав.
Ти думаєш, що в тебе проблеми зі слухом? Я нічогісінько не чую.
Людвігу.
Я написав більшу частину «Дев'ятої симфонії» у повній тиші.
Уяви собі, писати оду радості, коли ти у відчаї.
У 1824-му я вже геть втратив слух,
але я диригував.
Я знаю. І завжди хотів спитати. Як це тобі вдавалося?
Погано. Я нічогісінько не чув.
Збивався з рахунку й диригував,
коли симфонія закінчилась.
- І всі помічали? - Усі знали.
Це ж жахливо! Навіщо ти мені це кажеш?
Хороше питання.
Тебе ж навіть не існує.
З ким ти розмовляв?
З Людвігом.
Майк мені розповів.
Про...
О ні, Гейлі, ні. Це буде жахливо.
Надзвичайно жахливо.
Я мав лишитися.
Послухати маестро Ріверу.
Ні, Мексика — це вигадка, розумієш?
Вигадка?
Сьогодні ніхто нічого не помітить.
Обіцяю.
Принаймні, з глядачів.
Пані та панове, певні зміни у програмі.
Сьогодні диригуватиме наш маестро,
Родріґо де Соуза.
Маестро, я знаю. Ми впораємось.
- От чорт. - Усе добре.
Вибачте, будь ласка.
Дуже вам дякую. Ні, ви що.
Дякую вам усім.
- Агов. - Дякую тобі.
Я знаю, що ви з Ворреном Бойдом,
- ви з усім розібралися. - Звісно.
- Було непогано, так? - Так, авжеж.
Я також...
Хотіла сказати, що оркестр тебе справді любить.
І це не якась дешева метафора.
Це справді так.
І я.
І я їх усіх люблю.
Ти можеш їм допомогти?
Я спробую.
Заходь, Синтіє.
Я хотів вас двох тут зібрати,
бо ви — дві людини, яких я найбільше люблю на цій планеті.
Синтіє, хочу вибачатись за ту статтю.
Таке більше не повториться.
Рада це чути.
Тож давайте без оцих дурниць.
Є важливі речі, що потребують обговорення,
але одна порада. Будь ласка,
не говоріть про це.
Привіт!
Я зробила це. Ми домовились.
Ну, не остаточно, ще ні.
Але я поговорила з Глорією, і вона не проти.
Це великий прогрес.
Не веди перемовин за моєю спиною, будь ласка.
Вони тебе живцем з'їдять. Глорія нічого не вирішує.
Вона голова комітету.
Ні, усі голоси в Байбена.
Це буде битва на смерть.
І, на щастя, я теж не з пустими руками.
Ось кілька цікавеньких фактів.
Ти комусь це дала?
«Таймс».
- Що? - Тобто, що?
Ти все зіпсувала.
Глорія збожеволіє.
Маю робити свою роботу.
Твою роботу? Твоя робота — працювати на мене, Ніно.
Ти працюєш на нас, на оркестр. Ти не мала права!
Синтіє, я тебе дещо спитаю.
Якби я грала на віолончелі в оркестрі.
Як би то було?
Не дуже.
Бо я не вмію грати на віолончелі.
Тож не думай, що ти можеш приходити
і думати, що можеш.
Я так не думаю.
Але я можу сама впоратися.
Ти переїдеш кудись, тільки-но це все закінчиться.
Ти думаєш, що одразу після перемовин
я переключуся на когось іншого?
Ну ти й егоїстка.
Оркестр — це моя сім'я.
І я не дозволю нікому й нічому йому нашкодити.
Тебе звільнено.
- Що? - Я не довіряю тобі. Вибач.
Синтіє.
Та йди ти...
Так і планую. Найближчим часом.
Мені прикро, що з Ленноксом так вийшло.
Закони джунглів.
Тим більше ти моя учениця.
Як не зроблю тебе кращою, то я нікудишня вчителька.
Ви чудова вчителька.
Редж!
Привіт.
Гейлі, це Редж. Він теж був моїм учнем.
А зараз перший гобоїст у філармонії Де-Мойна.
Був учора на концерті і чув, як ти граєш.
Думав, що почує мене.
Бетті розповідала, що ти чудова. Артикуляція, розташування...
І від природи гнучке піднебіння. Це ж чудово.
Він має рацію. Ти прекрасно зіграла.
Гейлі,
від нас, певно, скоро піде другий гобоїст.
Якщо хочеш, це місце твоє.
Чесно кажучи, у нас багатенько попси.
Але часом трапляється і Ян Сібеліус.
Так приємно, справді. Це ж робота мрії.
Але я так довго намагалася
потрапити сюди, у Нью-Йорк,
тож, мабуть, мені варто лишитися тут.
Можеш одразу не відповідати.
Просто подумай.
Гаразд.
Редже, любий,
відведи-но свою дупцю на кухню
й наколоти мені омлет.
Оце ви богиня.
Гейлі, хотіла би бути тобі подружкою весь день,
заплітати косички, розігрувати перкусійників по телефону.
Але, якщо чесно, Де-Мойн — це для тебе не вибір.
Стривайте, що?
Якщо не погодишся на ту роботу,
я подбаю, щоб про вашу мексиканську інтрижку знали всі.
А це погано що для тебе, що для маестро.
Як я й казала, ці джунглі —
це ще та мука.