Моцарт у джунглях
Маестро.
Маестро. Вітаємо у Венеції.
Беппі Альбертеллі.
-Радий вас бачити. -Так.
-Обережно, слизько. -Нічого.
Як воно? Відчуваєте джетлаг?
Ні, все добре.
-Ознака чистої совісті. -Ага.
Знаєте, Алессандра буде дуже рада вас бачити,
і ми всі теж.
Стривайте.
Бачите?
Червона доріжка для вас.
Гаразд.
Тільки ви, Маестро, ви — єдиний диригент, з яким вона хоче співати.
«Будь ласка, Беппі, приведи Родріґо. Отоді я візьму участь у концерті».
Я розумію. Це мені лестить.
Лестощі — не моє.
Не з такими геніями, як ви.
Ні, я...
Можна вам дати кілька порад?
Так, авжеж.
Більшість гондольєрів — злодії й шахраї,
тож якщо доведеться кататися на гондолі,
спершу обговоріть ціну.
-Тому я взяв свій велосипед. -Браво!
Ще: якщо замовлятимете пасту з морепродуктами,
креветками, молюсками чи каракатицею, яку я обожнюю,
не просіть — і це важливо —
не просіть її пармезаном посипати.
Так не роблять, і це образить шеф-кухаря.
Я не хочу ображати шефа.
Сюди. Сюди.
І ще одне, що б ви не робили,
прошу, не кохайтеся з нею.
-Не кохатися. Дякую. -Гаразд.
Яка приємність, яка честь.
Еге ж.
Цей концерт буде легендарним. Легендарним.
І тоді ми поговоримо?
Після...
Мабуть.
Кохатися.
Не кохатися.
Еге ж.
-Вітаю. -Маестро.
Яка радість, що ви тут.
Так, я такий радий.
Ви для мене — ніби міф.
Це така честь. Я дуже радий знайомству.
Впізнаю цю пісню.
Les Filles de Cadix.
Ви її співали в Опері Гарньє у 2002-му, так?
-Дуже добре. -Так.
Я хотів спитати, ви не були трішки застуджені?
Я була дуже застуджена.
Я виступила і просто знепритомніла.
Так, ваш голос мав прекрасну bellissima tessitura.
-Говорите італійською. -Sì,
чудова комбінація ноток вдячності.
Крещендо вдячності.
Можемо говорити англійською.
Так легше?
-Ви вже обідали? -Ні.
Я якраз готувала обід. Ходімо.
Гаразд.
-Ходімо. -Sì.
Не зав'яжете це мені?
-Так. Звісно. -Дякую.
У вас гарна кухня.
Дуже гарна.
Це те місце в домі, де мені найбільш комфортно.
Десь іще я ніби селючка у палаці.
Знаєте, зараз у мене нема настрою на дім.
Я зараз трішки бродяга.
Ви б спробували мати 600-літній будинок у Венеції.
Усе тоне.
Перший поверх завжди підтоплений.
Від плісняви я постійно чхаю.
Але це моє рідне місто, і я люблю його.
І це важливо, ні?
Дім.
Так, це дуже важливо.
Так.
Трішки чорної пасти з каракатицею.
-Сподіваюся, засмакує. -Смачно пахне.
Хочете трішки пармезану?
Ні, ні. Не з рибою, ніколи. Дякую.
Маестро?
Ви точно хочете мене спитати,
чи після чотирьох років я досі можу співати?
Авжеж, я певен, що можете. Звісно.
Інакше ви б не хотіли виступати.
Люди часто роблять щось дурне.
Може, я досі добре співаю в душі.
Але всі вірять, що вони чудово співають у душі.
Прикро через ваш оркестр.
Я захоплююся тим, що ви намагаєтесь додати, як ви кажете,
пристрасті тому сумному старому симфонічному оркестру.
Це дуже сумно, але вже було не так сумно,
бо ми ставали кращими.
Але нас задушила бюрократія.
-Так. -Тупа бюрократія.
Гроші, гроші, завжди гроші. Я знаю.
Беппі хоче, аби я повернулася.
Аби поїхала на гастролі.
Аби я знову була вогнем, і все це через гроші.
Як вам паста?
Дуже смачна.
-Не переварена? -Ні, просто чудова. Те, що треба.
Дорогий Маестро,
шкода, що ви дарма приїхали сюди.
Дарма?
Боюся, що я не можу взяти участь у цьому концерті.
-Ні, але ж... -Була рада познайомитись.
Ви, безсумнівно, дуже талановиті,
і матимете ще багато тріумфів.
Мушу помити посуд, а потім трішки подрімати.
І передайте Беппі, що все скінчено.
Алессандро, паста була переварена мінімум хвилини на три.
Чотири з половиною.
Та я тут не через те.
А якщо мої співи теж будуть перевареними?
Я ніколи такого не допущу. Ніколи.
Ви хочете про пристрасть.
Моє серце давно не знало пристрасті.
І я думаю, що ваш голос — єдине, що зможе його врятувати.
Я закохався у ваш голос, коли почув його вперше.
Мені було 13 років.
Маестро Рівера приніс запис Tosca у вашому виконанні.
Я слухав і слухав вас.
Я уявляв собі всяке різне. Уявляв, що б я зробив...
Не розповім вам про це.
Але в той момент, коли ви перестали співати,
я заплакав.
Ви можете вигадати безліч причин, чому б щось не робити,
та справжня причина робити щось важливе...
Є одна причина.
І яка ж?
Ви знаєте.
Дорогий Маестро,
перепрошую, але якщо сльози для вас такі нестерпні,
вам варто триматися подалі від опери.
Бувайте.
Ендрю запізнюється.
Казав почати саундчек без нього.
Оце дивина.
Либонь, досипає своє десь у «Рітці».
Відсипається після «Периньйону».
Шановні пані, годі. Ану за роботу,
нам треба швидше дійти до мого соло.
Пам'ятайте: це ансамбль Ендрю Волша,
а не ансамбль ансамблю Ендрю Волша.
Ану, що там у нас, читаємо.
Усе дурня, дурня, дурня, моє соло.
А потім дурня, дурня, дурня, о, моє соло.
Може, просто назвемо це ансамблем Гейлі Ратледж.
Перепрошую.
Чого ти, Гейлі, не зупиняйся через те, що я тут.
-Нумо. Дуже смішно. -Я просто...
Ні, ти просто намагалася виставити мене мудлом.
Це не дуже важко.
Між іншим, заторів було менше, ніж я очікував, тож я тут.
Гейлі, а правда, що я рухаюся, як Стіві Вандер?
А надто моя голова... Ні? Не відповідай.
Гаразд, маємо купу роботи.
Після Австрії завтра
ми гратимемо на фестивалі у Венеції.
І там нам треба буде грати з трепетом.
А трепет у нас — це що?
-Ансамбль Ендрю Волша. -Саме так.
Тож, Гейлі, чи не поспішаю я, часом,
у якійсь конкретній частині?
Я тебе уважно слухаю.
Щось із Вівальді?
Оце питаннячко. Можна конкретніше?
«Ти пересираєш Вівальді».
Ні, я не думаю, що
ти пересираєш Вівальді. Я просто...
Я жартую, Гейлі, заспокойся. Не кіпішуй.
Просто...
Так?
Гадаю, що в плані темпу
у нас подібний підхід до Форе.
І Маестро де Соуза зробив би все не так?
Гадаю, що ні. Так.
Що ж, я, мабуть, наполегливіший,
аніж наш старий Родріґо.
Тоді почнемо з Форе, ні?
За мною, пані та пане.
Сумнівно.
Агов!
Декому просто не можна співати.
Не можу не погодитись.
А декому не можна диригувати.
Сподіваюсь, це не про мене, Вольфгангу.
Ну, і не про мене ж.
І чому ти такий?
Чому ти досі таке розбещене дитя?
Чому?
І чому ти, любий утікачу, завжди думаєш, що ти кращий за всіх?
Я не утікач. Не називай мене так. Я вірний.
Такий чутливий.
Співачки теж мають особливе місце в моєму серці.
Та мушу тобі сказати: вони всі божевільні.
Знаєш, я ніколи...
Ніколи не був... Ну, близьким зі співачкою.
-Не знаю, чому. -Може, не взнаєш, як це.
Початок такий собі.
Ще трохи — і ніхто не захоче грати з тобою.
Схоже, що ця юна леді щось для тебе має.
«La Fenice. Опівночі».
Ходімо.
Маестро, ви мій герой!
Вона тут, начебто щаслива і хоче репетирувати.
Буде чудовий, воістину історичний концерт.
Так, Беппі, буде. Але маємо багато роботи.
-Звісно. Звісно. -Багацько.
-Багацько роботи. -Еге ж.
-Так. -Це консерваторія?
Так, музична школа.
Шановні, це мій Маестро, і я цілковито йому довіряю.
Ось програма того, що ми гратимемо.
О, так. Я бачив її вранці.
Це найвідоміші хіти, ні?
Це найвідоміші арії з історії Ла Фіамми
та її неймовірної кар'єри.
Що? Щось не так із тим, що ми вибрали?
Гадаю, що краще буде презентувати нову Алессандру,
яка не змагатиметься із попередньою.
Гадаєте, що я більше не зможу це заспівати?
Ні, я певен, що зможете,
але, можливо, не так добре, як колись.
Але є багато чудових ролей,
неймовірних ролей, які ви раніше не могли заспівати.
А сьогодні можете.
Що сталося з чоловіком, який посоромився
сказати мені, що паста переварена?
Ці нові арії, про які саме йде мова?
«Самсон і Даліла», наприклад.
Але це ж для меццо-сопрано.
Цікаво...
Чи щось із сучасних композиторів.
Сучасних композиторів?
Можливо, якби жив хтось настільки величний, як-от Пуччіні...
Як стати величними,
якщо ніхто не виконує їхні роботи?
Ви не розумієте, Маестро:
італійські поціновувачі опери дуже перебірливі.
Маестро сказав своє слово. Як ви смієте йому перечити?
Я бажаю тобі тільки добра.
Ти хіба хочеш підірвати мою впевненість.
Тобі нема до мене діла.
Для тебе це просто гроші, гроші, гроші...
Алессандро...
Тихо.
Усі геть звідси!
Добре. Дякую вам, Маестро, за виховний момент.
Я ваш покірний слуга. Починайте творити магію.
Гаразд.
ЄВРОТУРИ
Я думала, що це старіше місто.
Ага.
Ану, невинне фото для мами.
-Для моєї мами. -Чудово.
А тепер розпусне.
Ану ще попозуй.
О так. Це саме те.
У нас багато справ, тут треба побачити все,
тож нам час іти.
-Площа Святого Марка є. -Чудово.
-Куди далі? -Міст Ріальто.
-А чи довгий наш список? -Як міст Ріальто.
-Дуже довгий, довгий. -О боже.
Я не відчуваю жодної різниці між партіями.
У нього що Сібеліус, що Моцарт,
що «Рівель» — усе однакове, і мене це обурює.
І секс із ним теж завжди однаковісінький.
Я спала з ним лише раз.
-Лише раз. -Ага.
Гаразд. Ну, то скажу тобі з досвіду,
завжди однаковий.
-У всьому. -І звукові отвори на спині?
-О так. Звідки ти знаєш? -От бляха.
Тобі теж?
Це було принизливо.
І спину поголив, заволохата.
-О господи. Сам це зробив? -Так, спершу намилив...
Гаразд, накину йому чотири бали.
Словом, намилив.
-Але ж псих. -І повільно зголював.
-Міст Ріальто. -Пункт виконано.
-Виконано. -Таке.
-Типу того. -Ідемо далі.
Глянь-но. Той мім нічого такий.
Вітаю. Мій друг думає, що ви дуже гарні,
тож приходьте на наш концерт сьогодні.
-Тож... -Думаю, це ви гарні.
О боже, то ви говорите.
Приїхав з Бельгії на фестиваль.
Круто.
Може, хочете зайти до мене в готель на каву?
Це справжній готель чи...
Це справжній готель.
Гаразд.
А презерватив надягне по-справжньому?
Перестань. Ходімо. Швиденько.
Агов, тут молюски на десять євро дешевші.
Ого. Дешеві молюски. Завжди хороша ідея.
Мене щось трохи нудить.
Сподіваюся, молюски були свіжі. Бо якісь липкі були.
Тебе нудить від того, що ти туристка.
Я люблю музичні фестивалі.
Зрідка вдається побачити щось хороше.
А потім усе тільки жахливе.
Знов і знов, усе жахливіше й жахливіше.
Дуже жахливі, нестерпні речі. Глянь-но.
Ансамбль Ендрю Волша виступає.
АНСАМБЛЬ ЕНДРЮ ВОЛША
Що це, нахрін, таке?
Там грає моя подруга.
Може, тоді підемо?
Гаразд.
От якби ж ми не виступали в «Ла Феніче»...
Ті глядачі, ті критики...
Я ніби в клітці.
Мусимо вибратися звідти.
Зробімо щось із цим.
Він вам не дає спокою?
Маестро, скоро побачимось.
І почуємось. Ти нічого не знаєш про оперу.
А ти нічого не знаєш про всесвіт.
Ну так, ми нічого не знаємо про темну матерію.
Не знаємо. Мусимо ще багато про що дізнатись.
Хто це такий?
Головний з банди клакерів.
Вони хочуть грошей,
бо фукатимуть упродовж концерту.
Якщо фукатимуть на вас,
то я спущуся й нафукаю їм по яйцях.
І буде він castrati.
Так багато уривків треба вивчити. А мій голос до того зовсім не готовий.
Не можу дати те, що хочуть.
Що? Ні, ні. Звісно, що можете.
Не думайте про те, що вони хочуть. Це не заради них.
Зробіть це для себе. Заради пристрасті.
Або заради мене.
Вона мала співати замість мене.
Гаразд.
Чому б не...
-Чому б не скласти компанію? -Я не можу.
Ні, можете, можете. Я ж ваш Маестро, так?
Це ж Ла Фіамма. О Боже.
Алессандро, так.
Я хотіла показати вам це місце, бо воно мені дуже дороге.
Колись тут був монастир.
І я два роки жила в отій кімнаті.
Ви були черницею?
Моя колишня дружина тепер черниця.
Це було місце не для черниць.
А для тих, хто більше не міг жити деінде.
Я пішла туди після свого провалу на сцені. Розумієте?
Я розумію, так.
Співи були для мене усім. А тоді я дізналась, що не можу співати.
Коли я там жила, я не могла себе нагодувати.
Мені потрібна була допомога, щоб скупатися, чи одягтися,
чи навіть піти в туалет.
Про це ніхто не знає. Ніхто, окрім Беппі.
Він зі мною увесь час.
Ваша черга. Розкажіть мені про себе щось, чого ніхто не знає.
Але я ніхто.
Я — просто ноти, за якими грають люди.
Власне, я багато думав
про наставника, Маестро Ріверу.
Він дуже старий і дуже хворий.
І він запросив мене назад у Мексику, аби я очолив його оркестр.
Той, де я починав.
І я відмовився.
Я повернувся у Нью-Йорк, щоб бути з оркестром, що не грає.
Ви мусите переїхати до мене в палац.
Ми будемо репетирувати вдень і вночі,
житимемо й дихатимемо музикою.
Так.
О боже!
Перепрошую, дуже перепрошую.
Чудово, що прийшла.
Вибачте. Я сіла не в той водний автобус.
-Ти пропустила саундчек. -Я знаю.
І мені недобре. Я з'їла молюска...
Мені теж, бо срана гобоїстка,
яку я додав у програму, бо повірив у її талант,
виявилася ненадійною.
-Грати з трепетом! -З трепетом!
Ходімо, ходімо.
-Непогано, як на початківця. -Дякую.
Молюски?
Хто ваша подруга?
Та, що гобоїстка.
Ваша коханка?
Гейлі? Ні, вона моя протеже. Дуже невинна.
Любите невинність? Вона пасує вашій розпусті.
Нема ніякої розпусти. Вона просто гобоїстка.
Агов, мені дуже шкода.
Думаю, можу відіграти другу частину.
А я думаю, що ні.
На цім тур закінчується.
Гаразд...
Сумуватиму за уроками диригування.
Мені дуже шкода. Не хотіла блювати на сцені.
Ти втекла під час мого соло.
О господи. Твого соло. Твоє соло. Твоє соло.
Твоє соло — це завжди головне.
Так. І чому це так?
Бо це Ансамбль Ендрю Волша.
Ендрю Волша. Люди за це гроші заплатили.
І ми хочемо, аби нам повернули гроші.
-Родріґо? -Прийшов подивитися на свою протеже.
От чорт.
О боже. Це ж...
Так. Ла Фіамма.
Яка честь. Почули щось із першої частини?
Так, я бачила, як ви грали на віолончелі так, ніби пиляєте дерево.
Так.
Я дуже експресивний. Завжди таким був.
Ой, мене зараз знову знудить. Мушу...
Тебе ж звільнено.
Це вона звільняється.
-Ні. -Звільняється.
-Мені потрібна ця робота. -Ти йдеш, Гейлі.
-Дуже. -Звільняється.
-Ти йдеш. -Покажеш щось, Маестро?
-Хочеш щось показати? -Ага, так.
-Так? -Жалюгідна копія Йо-Йо Ма.
-Йо-Йо Ма? -Ага.
-Мама твоя, Йо-Йо Ма. -Знаєш що?
-Що ти сказав? -Я...
Не розумію через акцент.
Скажи це Ла Фіаммі.
Бувайте. Бувайте.
І що мені, нахрін, тепер робити?
Гейлі, ходімо з нами.
Так, Гейлі, ми подбаємо про тебе.
У моєму палаці багато кімнат.
Гаразд.
Тільки не блюй у таксі, згода?
Гаразд.
Але якщо блювонеш, то скажи мені, гаразд? Усе добре.
Ага.
Творчий керівник Владислава Бурмістрова се добре.