Моцарт у джунглях
Чудова ідея. Аж плакати хочеться.
Знаєш, хто так не думає?
Мер, адміністрація міста,
голова профспілки водіїв Вапоретто, гондольєри.
То переконай їх!
Переконай, ти ж зможеш!
Ти дуже ускладнюєш мені життя.
Але я їх переконаю.
Дякую, Беппі.
Тож «т» схожий на «д». Ага, так.
Не дихай, не дихай.
Ще п'ять секунд — і їй час на сцену. Треба поквапитися.
От чорт.
Гаразд, перепрошую.
Занадто? Занадто велика? Занадто мала?
Ця баржа не має крил, аби злетіти в блакить гармонії.
Гаразд. Добре. Усе дуже добре.
Думаю, тут можна трішки розтягнути це.
Оцю частинку з «monte, monte, mo...»?
Я тобі не скрипка.
Це ти маєш іти за мною.
Звісно, усе контролюєш ти.
Покажи-но. Заспівай мені.
Гаразд. Я тобі покажу.
Ага, Маестро, я зрозуміла.
Беріть одразу дві. Вони мають бути разом.
І я так гадаю.
Стривайте! Це ж ви!
Тобто я не дуже впевнена?
Ну, ти ніби маленький песик, а не пантера.
Може, це у тебе якийсь ритм диско.
Диско?
Владе, то хіба диско?
Це не диско, Маестро.
-Владе! -Ні, ні, це не диско.
-Гейлі? -Та є щось таке.
Ось воно — втілення моїх мрій.
Але це навіть не баржа.
-Це пліт. -Пліт?
А, то я завжди мав на увазі пліт. Я просто не знав.
Я мав на увазі пліт, а не човен!
Куди він, у біса, їде?
Ніби скло розбивається. Розумієш?
Не говори до мене так, коли вони тут.
Наступного разу я тебе приб'ю.
А тепер усміхайся.
-«Красунчик». -Красунчик?
Чому, Беппі, чому? Який сором!
А що? Не думаєш, що ти красивий?
Ді Ді, сподіваюся, знімеш підгузник, коли нам треба буде заходити.
Це фундосі.
Це для моїй уроків тайко.
Ходімо.
Перепрошую за запізнення, підвозив ще одного клієнта.
Не віриться, що ти таксист.
Власне, так навіть є шанс познайомитись із кимось цікавим.
-Де Бетті? -Вона не може прийти.
-Вона тобі не сказала? -Що не сказала?
Вона на заміні в Гавайському симфонічному.
Мусимо зупинити кровотечу, поки наших не порозбирали.
Що будемо робити?
Може, знову їхню пропозицію розглянемо?
Ні, ми вже її розглядали.
-Для нас не дуже. -Еге ж.
Ось що ми будемо робити.
Берегтимемо силу й гідність.
Ді Ді, у тебе ліве яєчко випало.
О боже.
Слухайте, я з усім розберуся.
Мені просто треба подумати. Ходімо, ми запізнюємось.
Поки ви тут, врахуйте,
що ви запрошені на наше шоу «Дуже брудні рани».
Хороша робота. Ходімо.
Дякуємо за запрошення, Ларсе. Діти такі чудові.
Еге ж.
Було б крутіше, якби у нас були справжні інструменти,
але вони роблять усе можливе.
Було дуже круто щось зіграти.
Саме те, що мені треба.
Знаєш, якщо тобі треба кудись утекти,
то в нас після Нью-Йорка ще кілька концертів.
-Можеш доєднатися. -Та ну?
Ну, Ліндсі з дітьми теж там будуть. Має бути класно.
Боже, у тебе вже діти.
Оце і є життя, Синті.
Я так розумію, паном чи пані Тейлор ще не пахне?
Ні.
Мої останні стосунки всім усе пересрали.
Тому я вирішила трохи перепочити.
Хоча б на концерт приходь тоді. Та давай.
Ти, бляха, де?
У Венеції. Волш мене звільнив.
Звільнив тебе? Ото мудло!
Так, знаю, знаю.
Не знаєш нікого, кому б знадобилася нянька-гобоїстка...
Усе буде добре. Таке життя простих музикантів.
-Ходімо. -Мушу йти.
-Репетиція. -Уже йду.
-Родріґо теж там? -Ага.
Маю з ним поговорити. Це важливо.
-Що? -Синтія.
-Отам. -Ні.
-Але Синтія? -Маестро, я вас чую.
-Годі прикидатися. -Давай.
Алло?
Я тижнями намагалася достукатись.
Агов, Синтіє, я думав, що ти вмерла.
Мер запросив нас на зустріч.
Мер? Нічого такого не чув.
Усі говорять про мера.
Я не знаю, про що ти.
-Так, ти нам тут потрібен. -Що? Ти про що?
Він намагається вирішити проблему з локаутом.
Я лише почув слово «локаут». З мене годі.
Я не… Мені це не цікаво.
Це впливає на нас усіх.
Я не можу говорити про локаут. Усе, бувай.
Стривай, ні, ні!
-Що? -Перестань. Це мій телефон!
Це тебе звільнить.
Це мій! Не можна брати речі інших і...
-Агов? -Синтіє, вибач.
Хотів викинути тебе в канал.
Ходімо з нею.
Ні, мені тут добре.
-Вони знайшли мене. -Алессандро!
Алессандро! Люба моя! Ти красунечка.
Маестро, це велика честь.
Антоніо Парлотті, друг Ла Фіамми.
-Ще той змій. -Це вона з любов'ю так каже.
Розбиваєш серце. Я пишу тільки правду.
Алессандро...
Думаєте, вам вдасться те, що не вийшло в Каллас?
Ні слова про Каллас!
Ніби з того світу виліз!
А що з туром, про який плітки ходять?
Ви будете з нею?
Не знаю, про що ти.
Може, вона так далеко і не дійде.
Гаразд, будь ласка.
А яка в неї доза заспокійливих?
-Доза? -Еге ж.
Заспокійливе? Дати тобі заспокійливе?
Агов, Алессандро.
Не звертай уваги на того ідіота, добре?
Він просто вигадує дурниці. От і все.
Він ідіот, але сказав правду.
Маестро! Чудово!
Це фото буде в кожнісінькій газеті в Європі.
Я б вас поцілував, але не буду.
Це твоїх рук справа, придурку!
Моїх? Ніколи в житті!
Але трішки драми нашим касовим зборам не завадить.
Оскільки ви не хочете давати інтерв'ю...
Де Маестро?
Я спеціально попросив, аби він був тут.
Він в Італії.
Поїхав, коли з'явилися бульбашки Глорії.
І ми повернемо його, коли все вирішиться.
Мені до лампочки ваші бульбашки і ваші відмовки.
Мене цікавить вечір вівторка.
Ми з Жанін — ваші давні меценати.
Тож це треба вирішити зараз же.
Гаразд.
Ходімо.
-Куди? -Зараз!
Ми вже йдемо.
«Саджати сад — це вірити в майбутнє».
Знаєте, хто це сказав? Одрі Гепберн.
Тож ось вам насіння та добриво.
А ще німецькі чагарники для обрамлення.
І ні слова про локаут.
Беріться за роботу, зробіть щось, що ростиме разом з вами.
Агов, стривайте. Не просто так кидайте.
-Ні? -Руками треба.
Продовжуйте.
Так.
Відчуйте їхню енергію.
Ага.
Відчуйте насіння.
Я не одну суперечку вирішив у цьому саду.
Той кущ — від учительського страйку.
Кедр — пожежники.
А ці квіточки — від сміттярів.
Тут треба з самої середини почати.
Треба копати ці ямки подалі одна від одної,
щоб квіти мали де рости.
Отак.
Сподіваюся, багно не потрапило на твої туфлі від Прада.
Це з допоміжної лінії бренду. По знижці купила.
-А ці хіба не від Стелли МакКартні? -І то правда.
Знаєш, усім нам нелегко.
І мені шкода, якщо...
Знаєш, Воррен був змушений продати свою Берґонці,
Боб тепер таксує, Таня переїхала до мами.
Бетті в Гонолулу, що, знаєш, непогано
звучить, як сказати вголос.
Але ти мене зрозуміла.
Переживаю, як ми все вирішимо,
у нас уже не буде симфонічного.
А скільки меценатів втратили?
Так воно все й працює.
Взаємно гарантоване знищення.
Так ти будеш готова вести перемовини.
Але ми щодня втрачаємо гроші. Вам теж від цього гірше.
Синтіє, прошу тебе як подругу.
Ніякої дружби, не після історії з локаутом.
А якби ти не звільнила тут вашу юристку...
У тебе була готова пропозиція
на столі, але ж ти в нас горда.
Я тебе прошу. Ти не знаєш, що я...
Ти думаєш, я не розумію?
Тримаєш нас на волосині, ми поволі божеволіємо,
раптом він подзвонив, і тепер хочеш поговорити?
Ти знаєш, чого ми хочемо, Глоріє.
То чому б тобі не подзвонити мені, коли ти будеш готова дати нам це?
Зробімо 10-хвилинну перерву, якщо ти не проти.
Глоріє, мусиш із цим розібратися.
Треба обговорити бюджет за півтора тижні.
І це місто не викидатиме гроші
на оркестр, який не грає.
А перед тим маєш іще перед рослинками вибачитись.
Мені дуже шкода.
Перед кожнісінькою.
Перепрошую.
Поглянь туди, на моє місто.
Аж сюди чути їхній сміх.
Дивно, я лише чайок чую.
Бо люди не з тебе сміятимуться.
Твій літак злетить, навіть якщо я стану попелом.
Усі знають, що ти колись пішла зі сцени.
Але ніхто не знає, чому.
А ти знаєш?
Мені було тяжко брати високі ноти.
Я постійно чула це у своїй голові.
Коли хтось говорив зі мною,
я не чула нічого, окрім того, що мій голос ставав...
Старим.
Я розумію, Алессандро.
Вони мріють про мій провал.
І коли вони слідкують за мною, я сама завжди хочу провалитися.
Тоді заспівай для мене.
Я твій глядач.
Ти мій глядач?
Так.
Тоді я ненавиджу тебе.
Маестро, можна тебе на два слова?
Треба обговорити програму.
Так, із радістю.
Та ну.
Оце ми грайливі!
-Ото був ранок! -Боже мій!
Що ж то за зустріч така була!
Це був повний жах!
Мені просто... Я мушу подумати про щось інше.
-Але я поїду у Венецію з тобою. -Справді?
-Чудові новини! -Твоя правда.
Знаю там місцину, дуже романтичну.
Добре.
Слухай, ти вже, певно, чула про тур.
Який тур?
О боже.
Це тобі не покращить настрій.
Він не повернеться.
ЧУТКИ ПРО СВІТОВИЙ ТУР.
Я й не знала, що ти такий хороший співак.
Я мушу розуміти, як це, Гейлі. Я мушу.
І як знати, чи в тебе добре виходить?
Співати?
Гейлі, та я безнадійний.
Диригувати.
Гаразд.
Ти дивуєш мене, Гейлі.
Добре.
Ходімо тоді, ходімо.
О боже. Ось твоє підвищення.
Ось оркестр.
-Гаразд. -Так.
Подивися на них. Встанови контакт.
-Підніми руки. -Що ми виконуємо?
Ти мала б знати, що виконуємо. Навіть не питай.
Що ми виконуємо?
-П'яту симфонію Сібеліуса. -Еге ж.
Північна Кароліна тепер у великій лізі, так?
-Ти готова? На раз-два. -Так.
Так, а тоді...
Так, так.
Так.
Зрозуміла?
-Так, так. -Бачиш?
А тепер подивися на них.
Гаразд.
Частинку з рібаттутою треба напам'ять,
бо як ні — вона тебе задушить і переможе, розумієш?
-Гаразд. -Встановити контакт, га?
Між вами — електричний струм.
Знаєш, що Сібелус називав це «боротьбою з Богом»?
Знаєш?
Ти готова поборотися?
Ага.
Добре.
Сильніше.
Як хочеш змусити їх грати, Гейлі,
мусиш знову стати дитиною.
Так, і як це зробити?
Перенесися звідси.
Заплющ очі на мить.
Так.
Для мене це повернення в Мексику до Маестро Рівери.
А тепер розплющуй очі.
І передай це їм.
Будь...
Так.
Ліворуч тут
буде Воррен Бойд.
Як щось піде не так, він завжди тебе врятує.
Він завжди поруч. Завжди.
Я твій боржник, Воррене, я твій боржник.
Боб із профспілки теж нічогенький. Завжди трішки поспішає,
але це з радості, з любові до музики.
Бетті Креґдейл. Найкраща.
Вона, вона може все. Ніби сіль у десерті.
І Синтія, завжди грає з такою пристрастю й смутком.
Не знаю, звідки це. Але користуйся.
Гаразд, сублімуй.
І тепер, коли з кожним уже є контакт.
У той момент...
Ти почуваєшся вдома.
Тобі вже не самотньо.
Агов.
Гейлі?
Привіт!
Маестро, радий вас бачити.
Нью-Йорк сумує за вами.
Усе гаразд?
Так, я зараз зійду.
То яка вона?
Ну, велична Алессандра.
-Вона трішки лякає. -Справді?
Це ж Стіві Нікс у світі опери.
Що таке, з тобою все добре?
Так, ні, я...
Просто цікаво, що там зі страйком.
Мені не можна про це говорити.
Ні, я знаю. Я просто...
Так довго тривати не може, га?
А що на це сказав Родріґо?
Та нічого такого.
Мабуть, у цьому і проблема.
Не може дати собі раду з бюрократією.
Чи відповідальністю.
Та це не його провина.
Це рада директорів нас викинула.
Може, нам варто змінити тему?
Вибач.
Не твоя вина, ти на нашому боці.
Мушу тобі щось сказати.
Що?
Я голосував проти пропозиції від оркестру.
-Гейлі, стривай, сядь. -Я піду.
Гейлі, розумієш, це... Тут усе складно.
Поставити Байбена на місце, захистити Родріґо.
Так. Але я нила тобі про те,
як усім моїм друзям погано живеться
через страйк,
і весь цей час ти був однією з причин.
Іди в сраку, Еріку.
Як ти це зробила?
Що?
Покинула те, що найбільше любила?
Воно покинуло мене.
Чому, на твою думку, я тебе сюди покликала?
Ти геть невпевнений.
Це я геть невпевнений?
Геть невпевнений.