Моцарт у джунглях
Сьогодні — дещо особливе!
Ось наша перша басистка,
Синтія Тейлор!
Раз, два, три, чотири.
Я глянув не тебе і знав, що біда не омине
Я вибігав з квартири
Готував собі чийсь сніданок
Я не знав, з чого почати
І зараз я в цій повній дупі
Агов.
Усе як колись, правда?
Так, окрім нашої люті.
Це правда. Ми ще тими маніяками були.
А що в тебе з рукою?
Поранилась трішки.
-Купити щось випити? -Ні, дякую.
Я би з радістю, але треба вставати разом з дітьми.
Радий був бачити тебе, Синті.
Ось і вона!
Оце ти дала жару!
Так, авжеж.
-Просто неймовірна. -Ще можна замовити щось випити!
Там лише п'ять акордів. Це вам не Моцарт.
Ходімо кудись.
Куди?
-Є ідея. Ходімо. -Справді? Ну пішли.
Ми викликаємо убер.
Гаразд!
Це ж неправильно.
Не можу повірити, що вони не змінили замки.
-Ді Ді, в тебе щось є? -Ще й як.
Тихо! Таню!
-Ось він. -Дім.
Боже!
У когось є віскі?
-Ді Ді! -Ага.
Як звали того...
-Трубача на заміні? -Котрого саме?
Високого блондина.
З жахливим метеоризмом.
Гіммельпук?
Єдиний чоловік,
який може дупою на трубі грати.
Отак?
То як його там звали?
-Гіммельпун. -Як?
Томас Дж. Гіммельпун. Лондонський симфонічний.
І як ти це пам'ятаєш?
Я з ним переспала.
-Гидота яка! -Господи!
-Хіба не мило? -Дуже навіть мило.
Одна з моїх дівчаток вчора мене лузером назвала.
Йой. Я певен, що вона це несерйозно.
Ще й як серйозно.
А ти як ся маєш, Ді Ді?
Та все добре.
Мене дружина вигнала.
-Що? -Ді Ді.
Та все гаразд.
Поблизу є непогана заправка з хорошим туалетом.
Мені ніби знову...
Усі ці різні люди, яких я вожу...
Це нагадування про те, як ми всі одне з одним пов'язані.
Знаєте, це справді... Це досить круто.
Це круто.
Так, і...
-Я зустрів гарну жінку. -Справді?
Рейтинг у неї був 4.6, але...
Я б так не сказав...
Певно, тому, що вона пила багато води...
…іде на роботу, а я лишаюся з малюком.
Я просто хочу кричати!
Тихенько, прошу. Привіт, золотце!
Ні. Концерт закінчився, я зараз у барі.
Ні, це тихий бар. Таке тепер у тренді.
-От бляха! -Воррене!
Сюди, як виявляється, і собак пускають.
Агов, геть пішли!
От чорт.
Воррене, з тобою все добре?
-Щось із мережею. -Воррене?
Я тобі потім передзвоню.
Порушники!
-Господи, Воррене, перестань. -Ні, ні! Ні!
Їм тут не місце!
То не бульбашкомашина. Вимкни її.
Мільйон бульбашкових шоу!
-З Мелоді Янґ! -Ді Ді, що це?
-Я обкурився. -Зараз.
Вставай, Бобе!
Увімкни світло, раптом допоможе.
Я знаю, де тут світло.
Це пожежна сигналізація!
Ходімо.
А це вже розпилювач.
-Чорт. -Можеш його вимкнути?
Воррене, нам треба йти!
-Воррене, ходімо. -Пора додому.
Таню, сюди. Ходімо, всі сюди.
-Ходімо! -Мусимо забиратись звідси.
Я не хочу ворушити головою, бо мені...
Мені снилась наша вчорашня ніч.
Вона мені постійно снилась,
знову і знову.
І це було так...
Гаразд.
Алессандро?
Алессандра тут?
-Алессандра... Гейлі! -Так.
-Ти не бачила Алессандру? -Ні.
Думала, вона з тобою.
Ні, вона не зі мною, ні, ні.
Агов... Вітаю, Владе. Алессандра тут?
Що таке andata?
Гаразд, я погуглю.
Її нема.
Як її нема? Бляха.
-Маестро? -Так?
Ми можемо починати.
Ти. Що ти накоїв?
-Де вона? -Втекла у човні.
Що ти накоїв? Ти! Ти з нею переспав!
Після того, як я тобі казав не кохатися з нею, благав,
а ти покохався, ні?
Хто це слово використовує?
Ніхто. От і я про те. Ніхто!
Але це було прекрасно. Зріло,
ексцентрично, атлетично, мистецько.
Ви б лише глянули. Дивовижно!
І що з цим не так?
Мав сказати їй, як тебе згадала.
«Хто завгодно, але не він.
Не той диявол з красивими очима».
Та що за драма взагалі?
Що не так? Чому так, Гейлі?
Чому мене всюди драма оточує? Чому?
Гаразд, ходімо.
Вставай, пішли.
Маестро, я перепрошую, але нам треба провести репетицію.
Дихай. Дихай.
Ти з нею переспав?
-Звісно. Але лише раз. -Гаразд, добре.
-А що не так? -Нічого такого.
Нічого такого, га?
Що не так, так це...
Це твої правила: це роби, а це не роби.
Ти що, її батько?
-Ні, я її чоловік. -Що?
На 2 тижні, 15 років тому.
Шлюб було анульовано.
Вона передумала, така вона є.
Але річ не в тім.
Коли вона з кимось кохається,
то втрачає голос.
Як?
Маєш змусити її вернутись.
Мені байдуже до грошей.
Мені не байдуже до неї. Вона мусить співати.
Якщо не співатиме, то не буде щасливою.
Беппі, куди б вона
поїхала, якби хотіла утекти?
-Торчелло. -Куди?
Вона там виросла.
-Я знайду човен. -Гаразд.
-Мерщій, мерщій. -Добре.
Ходімо, Гейлі. Чудово.
-Маестро. -Так.
-Ми готові. -Так, так.
Ні.
У мене зараз виникла невелика проблема.
Тож я відійду на кілька хвилин, гаразд?
Але лишаю вас у вмілих руках моєї колеги,
Гейлі Ратледж. Гаразд?
Вона дуже вміла. Ходи сюди, Гейлі.
Дуже вміла. Грає з пристрастю.
Знає, що мені треба. Бувайте.
-Я? Ну, ні. -Так.
Я не готова.
Ще й як готова, Гейлі.
Ти хотіла можливості, тож не вагайся.
Це саме те, що тобі треба. Хапай її.
А можна мені хоча б трохи подробиць?
Гаразд, так. Сильне стакато.
Ніби крила...
-Колібрі. -Е... Ні! Ні!
Агов, мерщій!
-Літака? -Ні! Ні! Гаразд.
Від піу анімато до престо все мусить бути швиденько,
разом, у темпі. Аж ніяк не окремо.
-Гаразд. А в 129-му такті... -Ага.
-Родріґо! -Глоріє!
-Родріґо, усе летить... -Що ти тут робиш?
Шкереберть.
Шкереберть. Я мушу йти.
Вибач. Це дуже небезпечно.
Вітаю, Глоріє. Так.
Стривай. Від піу анімато до 129-го такту…
Так, 129-го. Просто...
Гейлі, у тебе все вийде. Там є нотатки.
Зроби все так, ніби француз
вдає, що він іспанець. Добре?
Француз вдає, що він іспанець. Гаразд?
Що за поспіх?
Маестро!
-Брате. -Радий тебе бачити.
-Маю тут справи. -Так, так.
-Я намагався додзвонитись. -Так, я чув.
Але мушу бігти, бо діва втекла.
Родріґо, ану зупинися, сраний недоумку!
Хто такий недоумок?
Ти, бляха, добре знаєш, хто це такий,
сраний недоумку! Що? Що в біса...
Родріґо, прошу.
Ти мусиш вернутися.
Наша сім'я вмирає.
Без музики немає сім'ї.
Сім'я розпалась, чари розвіялись.
Ні, ні. Які ще чари розвіялись?
Ану бігом за тим човном. За тим човном!
Чари ще діють. Агов, Родріґо, прошу.
Сядьте тут, сидіть, так.
Родріґо, зупинися.
Якщо ти не повернешся, я піду геть з посади.
Я не вірю тобі. Я не вірю тобі, Глоріє.
Не вірю.
А він і справді сраний недоумок.
Ми знайомі?
Родріґо!
Я прилетіла з Нью-Йорка, аби з тобою поговорити.
Швидше! Швидше!
-Вітаю. -Привіт.
Що ж, Маестро розповів усе,
що мені треба знати.
Тож... Я мушу сказати,
що для мене це велика честь — стояти
перед групою визначних музикантів.
Перепрошую, з чого ми починаємо?
«Шансон Богем».
Разом з Ла Фіаммою?
На жаль, ні, але ми мусимо вправлятися.
А де вона?
Насправді добре, що випала така можливість,
адже у нас тут є такий довгий музичний вступ.
Спробуємо цього разу
зіграти дуже швидко, так, як тріпочуть крильця колібрі.
Можливо, юна пані, ми спершу зіграємо, а ви вже пристосуєтесь?
Так, звісно. Вибачте.
Гаразд. Так.
Раз, два, три. Раз, два, три.
Раз, два, три.
Раз, два, три. Раз, два, три.
Раз, два, три.
Гаразд, ану стоп. Усе було чудово.
Я б хотіла, аби ми спробували зіграти легше і швидше. Більш по-пташиному.
І по-французьки. Так, по-французьки.
Вона хоче кращого темпу, і щоб ми були французами.
Гаразд. Добре.
-Усе гаразд? -Так, цілком.
Добре, давайте ще раз.
Раз, два, три. Раз, два, три.
Раз, два, три.
Стоп, стоп. Якось повільно.
А можна мені гобой на хвильку?
Вона хоче зіграти на твоєму інструменті.
Скажи пані Америці, пані Міккі Маус,
що я дуже добре граю цей уривок.
Вона каже, що розуміє.
Я чула про Міккі Мауса.
Знаєте? Вернімося пізніше.
А тепер перейдімо до коди.
Почнімо з піу анімато.
Фігурація номер 13. Гаразд?
Гаразд.
Гаразд, стоп. Стоп, стоп.
Ми можемо зупинитись?
Людоньки, ми можемо зупинитись?
Гаразд, послухайте мене, будь ласка.
Можете послухати мене?
Я не хочу кричати на вас.
Прошу, послухайте!
Зробіть послугу, замініть.
Я, бляха, не шарю, що відбувається.
З тебе глузують. З усіма буває.
Агов, вертайся швидше.
Тихо всі! Отак!
Це один із моїх улюблених творів. Спробуйте його не споганити.
Готові?
Що з тобою не так?
Щоразу, коли ти диригуєш, музиканти перестають грати.
А ця чому перестала співати?
Ти такий поганий коханець?
Якраз навпаки.
Ага. Але звідки ж тобі знати. Ти від цього далекий.
Я все знаю. І скажу тобі таке.
Якщо цей концерт не відбудеться,
ніхто з нас не довірить тобі свої витвори.
Ніхто з вас?
Ти знаєш, про що я.
Тобто ніхто з вас?
Ми говоримо між собою.
Алессандро?
Алессандро? Привіт.
Можеш говорити?
Ні?
Що ти робиш у бочці?
Ховаюся.
Від мене?
Від качок.
Як твій голос? Усе в нормі?
-Мій голос? -Так.
А що з ним могло статися?
Беппі сказав мені, що коли ти з кимось кохаєшся...
Беппі повірить у будь-що.
Я колись вигадала цю відмовку,
аби скасувати виступ у «Ла Скалі».
Ого! Оце ти крута!
До речі, про виступ.
У нас от зараз репетиція, ти в курсі?
Пасувало би повернутися.
Ні, я не співатиму.
Що? Чому ні? Чому? Це божевілля!
Чому ні? Чому?
Бо для тебе це просто концерт.
І коли він закінчиться, байдуже, як я співатиму,
ти вернешся до своєї сім'ї, до оркестру.
Сім'я, оркестр? Ти про який оркестр?
-Знаю, що вони страйкують. -Так.
Усі знають, що вони страйкують. А тепер моя черга страйкувати.
Ні, ні, ти не можеш. Ти мусиш співати!
Чому?
Бо ти потрібна світові!
У них уже є всі мої записи!
Вони хочуть видовищ!
Якщо я гарно співатиму — добре. Якщо жахливо — ще краще!
Вони зможуть сказати: «Я бачив, як згоріла Ла Фіамма».
Так, але згоріла, мов фенікс. Розумієш?
Я за цим прослідкую.
Коли ми зустрілись,
ти казав, що є лиш одна причина робити щось важливе.
Так.
То скажи мені, яка причина?
Любов. Любов — це причина.
-Любов? -Так!
Ти любиш тільки музику і себе.
Ні, ні. Я люблю, я багато що люблю!
У мені багато любові. Я люблю тебе! Люблю тебе все сильніше!
Ти любиш мене більше, ніж себе?
Так! Знаєш, останнім часом я собі не дуже подобаюсь.
Я люблю тебе більше.
А чому я маю тобі вірити?
Ти покинув свій оркестр, покинеш і мене!
Ти залишишся зі мною? Навіть якщо буде світове турне?
Можливо.
Можливо?
-Можливо? -Аллі, та ну тебе! Я...
От бачиш? Ти мене не любиш!
Ні, я люблю тебе! Люблю! Ходи-но сюди, я люблю тебе.
У нас завтра виступ,
і зараз у нас репетиція. Нумо.
Просто ходімо, гаразд?
-Ти мене любиш? -Люблю.
-Звісно, що люблю. -Ти мене любиш?
БЕЗЛИКИЙ
Безликий! Безликий! Безликий!
Томасе, глянь, твої фанати прийшли.
Мою репетицію скасували, тож я прийшов потусити!
Вони там з розуму сходять.
Так, так, і це ще я не виходив.
Мертва тиша.
Ти що, нервуєшся? Це так мило.
Так, я трішки хвилююсь.
Якось не хочеться обісратися перед малими гестапівцями.
Не хвилюйся, ти чудово виглядаєш. Ні, пречудово.
Стривайте, стривайте.
-Ви що, разом? -Ні!
-Зовсім ні. -Ще й як!
Ні, ні. Те, що ти спостерігаєш, —
це цілком здорові професійні стосунки.
Звісно. Ми трахаємось.
Уже місяцями. Супер.
Ти чудова, ти неймовірна.
Дякую. Слухай, вибач, що я...
Шило в мішку не втримаєш, що тут вдієш.
Це правда. Я радий за вас.
Дякую, так. Я теж.
Пані та панове, Томас Пембридж.
Хочете щось сказати?
-Звісно. -Ось, давайте.
Відчуваю, що я дещо зменшую прірву між класичною музикою,
Бетховеном, Моцартом, усіма великими митцями
і роботами.
От і все, уже час. Так, дякую вам.
Зіграйте-но кілька тактів, я їх захоплю,
а потім можна порифувати.
І що то означає?
-Танцювати... -Захопити?
-Так. -Ну гаразд.
Марсіани, якщо ви нас чуєте,
вітаємо на Землі, поганці!
Марсіани, якщо ви нас чуєте,
вітаємо на Землі, мудили!
Вони наче вже знають слова.
Випустив минулого тижня. Очолила корейські чарти!
Марсіани, якщо ви нас чуєте.
Марсіани, якщо ви нас чуєте,
вітаємо на Землі, мудили!
Марсіани, якщо ви нас чуєте,
вітаємо на Землі, мудили!
Вітаємо на Землі, мудили!
Марсіани, якщо ви нас чуєте,
ідіть у сраку!
Послухайте нас, мудили!
Ви мудили!
Дві години? Що?
Ми можемо використати це для треку, цих мудил.
Ні, ні. Не роби цього.
-Не хочу, щоб моя публіка... -Так.
-Чула від мене ці слова. -Ні...
-Це ж шик, чоловіче. -Справді? Ото ви мудили!
О так!
Творчий керівник: Владислава Бурмістрова