Моцарт у джунглях
Чудово. Аж дух захоплює. Так глибоко.
Вітаю. Привіт. Привіт.
Отже, Алессандра хоче вам подякувати,
але її зв'язки відпочивають перед концертом.
Тому я скажу все за неї.
Бувайте.
Так?
Діва, вона обіцяла на...
О, так, звісно. Ось, ваша святосте, чотири VIP-квитки.
Але постарайтеся прийти раніше, бо буде повна срака.
О боже! Гаразд.
Перепрошую.
Так, дякую.
Ось вам передали шинку.
Це дуже особлива шинка від Донателли Версаче.
Це єдина, яку та їсть, коли їсть.
Поставити тут?
Вона ось тут, якщо раптом зголоднієте.
Може, пробіжимося по перевдяганнях?
З вами все добре?
Я розмовляла.
З ким?
З Марією Каллас.
Вона сказала щось хороше? Побажала удачі?
Вона сказала, що я ідіотка.
-Гейлі. -Так?
Я хочу, аби ти пішла до Родріґо і спитала його дещо.
Він буде чеснішим, якщо ти спитаєш.
Ну, якщо це про сучасну інтерпретацію, то вона звучить...
То якби вас було частіше видно в кадрі,
це було б чудово!
У нас є три камери на плотах,
і ще на човнах.
Якщо це не заважатиме вашому диригуванню.
А як вас звати?
Кайл.
Калі. Калі, прошу, можете піти? Будь ласка.
Звісно.
Дякую.
Просто майте на увазі, до площі 15 хвилин.
Якщо треба попісяти, чи...
Я не пісяю, Бобе з профспілки.
Боб? Хто такий Боб? Я Кайл.
Калі.
-Привіт. -Привіт, Гейлі.
Дуже радий тебе бачити. То що там?
Вона дещо напружена. Говорила з Каллас...
Вона дещо напру... Говорила з Ка... Добре.
-Так, усе добре. -Добре.
Я маю питання від неї.
Гаразд.
-Маестро! -Беппі!
Я прийшов побажати тобі ні пуху! Ні пуху ні пера!
І спитати, чи ти б не причепив на себе оцю камеру
на час виступу.
Геть крихітна камера.
-Камера? -Так.
Вона дозволить глядачам побачити все очима диригента.
Ні, ні, ні.
Я спробував. Як вона?
Готується? Подумки співає?
Так. Подумки співає.
Може, варто і їй ні пуху побажати.
Побажати їй удачі? Та вона мене приб'є.
-Так. -Ага.
Ну, з Богом! Ми супер команда!
-Гаразд. Тож... -Тож...
Хоче знати, чи ти в неї закоханий.
-Чи я в неї закоханий? -Ага.
Чи я в неї закоханий?
Чому, чому...
Чи я в неї закоханий? Чому...
Чому ти мене це питаєш?
Ти. От саме ти, не хтось інший?
Тобто не хтось інший?
Мушу випити мате. Так. Випити мате.
Здається, це просте питання.
Ти закоханий у неї чи ні?
Ну, Гейлі, знаєш. Тобто...
Гаразд. Я закоханий в її талант.
Я люблю її голос, розумієш? Завжди любив.
Я закоханий у майстерність.
Я закоханий у те, як вона виглядає, бо вона дуже...
Ти розумієш. Я закоханий у її музику.
Гаразд. Ти казав їй, що закоханий у неї?
Ти казав їй, що закоханий у неї.
Я думаю...
Я, мабуть, сказав щось таке. Так.
Я сказав їй, що кохаю її, але…
Так, кілька разів.
Гаразд. То ти брехав?
Ні! Не брехав. Звісно що ні.
Я ніколи не брешу, коли говорю про таке.
У той момент я кажу це щиро.
-А тоді настає інший момент. -Так.
І тоді я просто сам собі заперечую, Гейлі.
-Це не дуже добре. -Не дуже для тебе?
Ні, для тебе.
Не можна зізнаватися в коханні, а тоді дати задню.
Не можна казати комусь, що ті грають з пристрастю,
про диригентство,
а потім кидати на поталу акулам,
коли геть не готова.
І не можна називати оркестр
своєю сім'єю, а потім їх кидати.
Гейлі.
Не журися.
Вибач.
От бляха!
Гаразд, Гейлі.
Ой. Я...
Привіт.
Алессандро...
Не підходь до мене.
Тепер я співатиму.
Я все ще ваша костюмерка, так?
Синтіє, може, ми хоч на трансляцію скинемось?
Та все гаразд. Це всього лише $3,99.
Дивно дивитися, як він диригує,
і не тримати свою скрипку.
Потримай мою віолончель, якщо що.
Так, може, й так.
Вітаю. Народ, це Ліззі.
Пам'ятаєте Ліззі?
Наша з Гейлі подруга.
Гарненький костюм.
Дякую. Я трішки одержима композиторкою зламу століть.
Отак вона вдягалася.
Колись у коледжі я одягався, як лорд Байрон, і курив опіум.
-Та ну. -Еге ж.
Так, я був тобою ще до тебе, Ді Ді.
Що таке?
Я не хочу йти у відставку.
То не йди.
Не дозволяй тому гімнюку вирішувати твоє майбутнє.
Він просто везучий гімнюк.
Аж дух перехоплює.
Хто би міг подумати, Маестро, що ми тут зустрінемось?
-Ага. -І я ваш давній прихильник.
Може, ви не пригадуєте, але ми раз зустрічались,
15 років тому у аеропорту в Гельсінкі.
Я їв креветковий сендвіч у залі очікування.
Креветкові сендвічі в Гельсінкі просто неймовірні.
А ви летіли у Литву, у Вільнюс,
і я сказав, що у вас класні сині баленсіаґи.
І от ви знову в синьому.
Вінні, Вінні, Вінні.
Агов, класі кеди.
Дякую.
Що скажеш?
Завтра прочитаєш,
але я гадаю, що порівняно з цим, повернення Каллас
здаватиметься тріумфом.
Не переспілі? Інакше не підійдуть.
Що там? Вона оніміла?
Хто-небудь, дайте їй підсрачника!
Пропустила вступ.
-Двічі. -Я не витримую.
Слава Богу!
-Так, Бобе? -Що?
Ти на мене витріщаєшся.
Вибач. Це все Шуберт.
Щоб я здох. Це ж Пласідо.
Це Пласідо.
Як би я хотіла там бути.
Ми всі б хотіли.
І щоб Родріґо був тут.
Та ну його.
Якщо йому краще там, у Венеції,
з однією з найкрасивіших жінок у світі,
а не з нами на страйках, то йому ж гірше.
Браво! Браво!
Браво!
Він неймовірний.
Алессандро, вам не холодно?
Не у ваших обіймах, Пласідо.
Хіба що в обіймах якогось козла.
Гаразд.
Є 10 хвилин, аби добігти до Святого Марка,
а ще ваш чай холоне.
Треба щось забрати?
-Візьми це. -Гаразд. От су...
Нещасний випадок.
Неймовірно! Незрівнянно! 30 мільйонів переглядів у Пекіні!
-Усе буде гаразд. -30 мільйонів!
-Маестро! -Родріґо.
Дякую, що ви тут.
Знаєш, я заради цього пропустив матч «Реал Мадриду».
Я знаю рахунок, мені щойно сказали.
Як скажеш, то вб'ю.
Ні, ні, ні. Прошу. Ні.
Між нами...
Ти наче запалив вогонь Ла Фіамми.
Може, і для мене подиригуєш згодом?
Це твій оркестр, друже мій! Твій.
Родріґо.
Мені дуже шкода. Я про твого старого Маестро.
Мені щойно друг з Мексики переповів новини.
Маестро Рівера?
Що трапилось?
Ти обіцяв мені.
Ти розбив мені серце.
Давненько я хотів це зробити.
Відрізала волосся.
Оце охрініти.
Дякую за стрижку.
Це лише початок.
То це справжній ніж.
З моєї кухні.
Виглядає дуже гострим.
-Перука. -Так.
Що ж це тоді за перука?
Зав'яжи це.
Гарно виглядатиме.
Слухай, я хотіла сказати тобі раніше.
Те між мною й Родріґо —
це насправді пусте.
Таке часом трапляється,
навіть не дуже часто.
Нема про що хвилюватись.
-Зовсім. -Скринька.
-Що? -Подай мені ту скриньку.
Так.
Секунду.
Це ж несправжній пістолет?
Так?
-Зніми це. -Так.
Куди, в біса, дівся оркестр?
Це все технології.
Куди дівся оркестр?
У них локаут!
Філістимляни!
Це дурня.
-Ні! -Це Гейлі?
Алессандро!
Це жарт чи що? Господи.
Алессандро! Неймовірно!
Маестро! Чудово, усе прекрасно!
-Вже летять пропозиції... -Дякую, Вінні.
-…з Європи. -Дякую.
-Японії та Дубаю... -Дуже добре.
...і з Монтеґо-Бей!
Тільки тобі. Тільки тобі вдалося з неї це видобути.
Тільки тобі!
-Ліззі? -Гейлс!
Що ти, нахрін, там зробила?
О господи. Це слушне запитання.
Тут хтось хоче привітатись.
Агов, мандрівнице.
Не ігноруй людей!
А як там ансамбль Волша?
Усе гаразд. Мене звільнили.
Що? Це не дуже гаразд.
Коли додому? Ми сумуємо.
Я повернуся, тільки-но, бляха, зможу.
Агов, Маестро, привіт.
Хороша робота, хлопче.
Неймовірно! Так неймовірно, але...
Ну, оце з ножем. Я не знаю, трохи...
Ну, ти розумієш.
Родріґо, ми щойно почули про Маестро Ріверу, нам дуже шкода.
-Я придурок. -Та ну, не...
Ви мали рацію, так. Я придурок.
Ми всі придурки, Маестро.
-Піду поговорю з Алессандрою. -Ми всі. Усі придурки.
Ні. Ні, він придурок.
Алессандро.
Агов, Алессандро.
Я повернулась. Ла Фіамма повернулась.
Я тебе зруйную. Я з тобою більше в житті не працюватиму.
І якщо я тебе ще колись зустріну, то вб'ю по-справжньому. Мудло!
Мій татко помер у Зальцбургу.
Мене там не було.
Він не хотів, аби я звідти їхав.
Він сумував за мною.
Але в мене була сім'я.
У мене була дружина.
А в тебе що?
Творчий керівник: Владислава Бурмістрова -справжньому. Мудло!