Díky, člověče.
-Jste v pořádku? -V pohodě.
-A ty? -Ano, jsem v pořádku.
Dobře.
To moc ráda slyším.
Pracovat s Andrewem Walshem bylo skvělé, šlo to hladce...
Dobře, jistě, jen mu zavolejte a uvidíme.
Díky.
Kurva!
Hej!
Proboha! Tolik jsi mi chyběla!
Taky. Proč řveš „kurva“?
Byla jsem takhle blízko, abych dostala práci v Houstonu,
ale ukázalo se, že Andrew Walsh zná všechny, takže...
Takže jsi tajně ráda, že nemusíš do Texasu?
Ráda tě vidím.
Co je to za ohoz?
Mám teď slabost pro českou skladatelku
ze 30. let 20. století Vítězslavu Kaprálovou.
Vypadala naprosto jako já.
Začala jsem zpívat některé její písně
a vážně mě dostaly. Takže se teď oblíkám jako ona.
Samozřejmě.
Jo.
-Jo a koupila jsem potápěčský bar. -Cože?
Za zbytek peněz.
Proměním ho v tajné české doupě ze 30. let.
-Takže vlastníš bar? -Jo.
A oblékáš se jako mrtvá česká dáma?
-Jo. -Jak dlouho jsem byla pryč?
Tady to je.
Podnájem, sladký podnájem. Ahoj.
Ty jsi Shawn?
Sebastian říkal... Myslela jsem, že máš být v Praze.
Praha nevyšla, pojď dál.
Dobře...
Řekl mi, ať tu nejsem, ale to nic.
Bude skvělé mít někoho na pokec. Vítejte ve Ferndale.
Tohle je výstavní prostor.
A tohle je prostor pro vystoupení.
A...
Vidíš nějakou podobu?
-Jo. -Umřela v pětadvaceti.
Napsala toho fůru.
Orchestrální svity, české umělecké písně,
něco z toho bych chtěla na otevření.
Něco s hobojem nebo tak.
-Jo, možná. -Tohle...
Na tomhle teď pracuju.
Teď už to asi vědí všichni.
Myslím, že to je naše nejmenší starost, zlato.
Prostě se budu pořád usmívat.
A všechno bude fajn.
-Jak to děláš vždycky. -Maestro.
-Bobe, jak se máš? -Skvěle, pane, jak vy?
-Rád tě vidím. -Maestro, vítejte.
Warrene, rád tě vidím.
Všichni jste si užili léto?
-Tanyo. -Trochu pomalé.
-Vypadáš úžasně. -Díky.
-Co šťastný pár? -Thomasi.
Poslyšte, myslím, že to zvládneme.
-Thomasi? Pojď. -Ano, zlato, už jdu.
-Ahoj. -Ahoj.
-Hailey! -Ahoj.
-Vítej doma. -Díky.
-Přijde maestro? -Ne, on tak nějak...
Po koncertě zmizel.
Co si myslí o situaci?
Pomůže nám?
Ahoj, netuším.
Taky vás ráda vidím.
Dee Dee. To jsem netušila.
Pastor Dee Dee z online církve Kolektivního stvořitele.
-Hezké náušnice. -Díky.
A kdopak se nám vrátil z Havaje?
Jaké bylo hrát s Honolulu Symphony?
-Byl to sen. Čau zlato. -Ahoj.
Skvělá epizodní role. Úžasný let na scénu.
-Ty jsi to viděla? -Viděl to celý svět.
-Kam to jdeš? -Hned jsem zpátky.
Betty.
Zlato.
Zlatíčko.
Aloha, broučku.
-Chceš ji podržet? -Ani náhodou.
Vedení na jedné straně, my na druhé.
-Vidím, že se nic nezměnilo. -Pták je připraven vzlétnout.
Chovejte se k ní hezky. Ano?
-To je jediné, co chci. -Cože?
Tohle má být šifrovaný rozhovor.
Já řeknu „Pták je připraven vzlétnout“ a ty řekneš „sokol“.
Ne pták, sokol. Sokol opustil hnízdo.
-Díky. -Nemáte zač.
A samozřejmě se k ní budu chovat hezky.
Ne že by to byla tvá záležitost.
Maestro, ta Erasefaceova písnička byla skvělá.
Vítejte na Zemi, zkurvysyni.
-Číslo jedna v Koreji. -Hej, hele!
-Kmotr je tady. -Ahoj.
-Pojď dál, maestro. -Jak se máš?
-Rád vás vidím. -I já tebe.
-Hai Lai. Ahoj. -Ahoj.
Musíme si promluvit. Promluvit. Ano?
Ahoj. Čau.
Maestro, plánujeme charitativní koncert, můžeš se přidat.
Ano. Ahoj. Vivaldi. Víc nic.
Díky, že ses vrátil.
-Díky, že ses vrátil. -Jo.
Tvůj starý pokoj čeká.
Vlastně spí u mě, takže...
-Zajímavý nápad. -Ano?
Jo. Kde je to miminko?
Kde je miminko?
Ano, miminko. Samozřejmě.
Miminko. Jak se máš?
-Dobře, ano. -Tvoje kmotřenka.
Díky moc. Díky, ano, prosím.
Ano, mám ji. Dobře. Ano.
Páni, hrozně vyrostla.
Ano. Dobře, všichni,
umělci, vedení, vítejte.
Posaďte se, sedněte si, ano.
Dnes jsme se tu všichni shromáždili kvůli překrásné Olivii.
Ano?
Také jsme se tu shromáždili kvůli jejím překrásným rodičům.
Virgilovi, který pracuje s čísly.
A Christophe, který hraje na housle.
Oba jsou pro tohle dítě to nejdůležitější.
Olivia přišla na svět jako nová píseň,
kterou někdo hraje úplně poprvé.
Je jako hudba.
Pokaždé, když pláče nebo se směje,
nás bere do míst, která neumíme pojmenovat.
Christophe, můžeš jí podržet nohy?
-Prosím. -Ano, jistě.
A Virgile, můžeš jí podržet ruce, prosím?
Ano? Máte dítě? Máte to dítě ve svých rukou?
-Ano. -Tak ho roztrhněte!
Roztrhněte ho na dva kusy.
To jste vy udělali s hudbou.
Co s tím má co dělat má vnučka?
Nebojte se, dědečku.
Neublíží jí, protože ji milují.
Neublížíte tomu, co milujete.
-Ano? -Zatraceně ano, maestro!
Díky, maestro. Díky.
A já se omlouvám, že jsem vás opustil. Omlouvám se.
Odjel jsem. Odjel, protože jsem nedokázal
dirigovat tuhle strašnou partituru.
Symfonii byrokracie!
Myslím, že to všichni chápeme a oceňujeme.
Jistě, ale je tu něco dalšího.
Je to jednoduché, zjednoduším to.
Na tomhle místě, v tomhle kostele, dnes.
Přímo tady s tímhle úžasným knězem a nádherným dítětem.
Vyřešíme blokádu tím, že se zablokujeme!
-Co tím myslí? -Ano.
-Nikdy to nevím. -Když se nedohodnete
dnes...
-Dám výpověď. -Ne...
Ano, dám.
Ale když se dohodnete...
Pak vám zůstanu.
Na cokoli chcete.
Tak dlouho, jak budete chtít. Ano?
Dobrá, všichni, přátelé rodiny a rodino samotná,
prosím následujte Pavla ven na nádvoří,
kde pro vás je připravený bufet.
A martini pro všechny.
Ale co obřad?
Virgilova matko, nebojte se. Ne.
Nemůžeme přece mít křest
v téhle atmosféře nenávisti a rozdílů, že?
Nejspíš máte pravdu, maestro.
Dobrá. Členové orchestru a vedení
zůstanou prosím tady.
Všichni ostatní, pojďme opustit kostel.
-Hned. -Rodrigo.
Pojďme, všichni.
Nejsou tu žádní právníci.
Nevím, jak můžeme pokračovat...
Má pravdu. Takhle to nejde.
Vidíte? Už obě souhlasíte.
To je fantastické. Úžasný začátek.
Ty v tom máš prsty?
Je mi nanic z tohohle nesmyslu.
Nicméně, oba maestrové chápete, kde je problém.
Problém jsou peníze.
Peníze, peníze, peníze, vždycky peníze, ano?
Víte co? Na hromádku
přidám svůj výdělek z koncertu v Benátkách.
A že je to hodně peněz.
A budu brát jen polovinu platu, jaký bere Pavel.
Víš, kolik vydělává Pavel?
Ne.
Po zdanění.
Dobře.
Dobře, to zvládneme.
Jo, to je v pohodě.
Teď mě omluvte, musím odejít.
-Budu sledovat představení. -Kam jdeš?
Jdu se dívat. Na bublinovou show.
Nemůžeš nás tu nechat.
Vy máte svou misi, já svoji.
Ciao, Rodrigo.
-Musíš pomoct. -Já ani nejsem v orchestru.
Promluvíme si.
-Rodrigo! No tak! -Později.
Promiň, Hai Lai, promiň. Omlouvám se, ale tohle je potřeba.
-Je zamčeno! -Jo, to jsem zrovna říkal.
-Připravená? -Připravená se neúčastnit.
Cože? Proč?
Já a ona, to nejde, je to moc osobní.
Já vás nemůžu vést.
Potřebujeme někoho chytrého, agresivního.
Fajn. Udělám to.
-Bobe, promiň. Ne. -Co?
Betty. Hej, Betty?
-Betty? -Jasňačka.
Jdu na to.
Windsorová.
Betty.
Nikdy jsem moc nechodila do kostela.
Ale prý by tu někde mělo být víno.
Nejdřív to byl můj učitel meditace,
ale pak jsme se potkávali jen kvůli sexu.
Můj druh víry. Hrnky?
Půjde to?
Zlato, pila bych i z boty.
Dej je sem.
Dobře, první, co musíme, je zavolat na recepci
-a zrušit to. -Nemůžeme zkusit
být trochu v zenu?
Myslím, že jsem dost v zenu.
Myslím, že panikaříš.
Ne, nepanikařím. Ne.
Snažím se pomoct...
Je čas na polku!
Cože?
Pavle.
Můžeš s tím něco udělat?
Můžeš něco udělat?
Ty se prostě otočíš zády?
Ne, pokračujte.
Ne, to nic. Je to jen něco,
co jsem měl v hlavě v Benátkách.
Nezáleží na tom.
Víte,
chtěla jsem vám poděkovat,
že jste mi pomohl s orchestrem.
Bylo to očividně nad moje síly.
Ne, to nic. Bylo mi potěšením.
Víš, vlastně se stydím, že to řeknu, ale...
Jednou jsem se počůral. Když jsem dirigoval orchestr při zkoušce.
Vážně?
Samozřejmě jsem byl v tu chvíli opilý a úplně mimo na kokainu,
nahnul jsem se k violistce,
krásné dívce, které jsem tehdy nadbíhal,
a aniž bych minul takt, zašeptal jsem jí,
„Počůral jsem si kalhoty, že, zlato?“
A ona zašeptala zpátky: „Maestro,
„vy na sobě kalhoty nemáte.“
Myslím, že poučení z toho příběhu je, že máme oslavovat svá selhání.
Jo, možná se jednoho dne počůrám na druhé židli.
Ale no tak.
Máme tě teď litovat nebo tak něco?
Nebo myslíš, že ti podáme taktovku?
A řekneme: „Hle, ona je génius“?
Ne, to jsem nechtěla slyšet.
Z toho, co jsem si všiml,
jsi docela slušná hobojistka,
a to je všechno.
Maestro, se vší úctou, dělám,
co mi mí dirigenti říkají, abych dělala.
Což je v podstatě být asistentka nebo dostat vyhazov.
Takže...
Hodláš to přijmout,
nebo bys k tomu chtěla něco říct?
Pomůžete mi?
Takže slepá ulička?
Tak na zdraví.
Jsi drsná vyjednavačka.
To víš, zažila jsem čtyři rozvody.
Já jsem zrušila tři zasnoubení.
Takže jsme asi jen dvě coury, které nikdy
nenajdou řešení.
Zkusíme to znovu?
-Tři procenta na penzi. -Tři a čtvrt.
Vážně chceš další kolo?
Fajn.
Bublinová show
Dobře.
Slyšela jsem vás.
Haló?
Jak jste přišel?
Znám všechno.
Všechny tajné chodby v téhle budově. Všechny znám.
Můžu vám pomoct, pane DeSouso?
Newyorská filharmonie. Moje rodina...
-Potřebujeme náš domov. -Ani náhodou.
„Ani náhodou“?
To jsou dvě hodně velká slovíčka, „ani náhodou“.
Taky mám rodinu.
Když se vaše rodina nastěhuje, moje se musí vystěhovat.
To mi láme srdce, protože to jsou dvě rodiny. Ne?
A dva rodiče.
Obě naše rodiny potřebují domov.
Jak spojíme dvě bubliny do jedné?
Vložíme hudební bublinu do bublinové bubliny.
Víte, co myslím?
Dobře, ukážu vám to, ukážu to.
Jako jedna bublina uvnitř druhé, ano?
Jedna je hudba a druhá bublina bublin.
Dobře, ne. Počkejte. Počkejte chvilku,
už to bude. Dobře, ne, teď, vidíte?
Ale bez sebe nemůžou existovat.
Jako tohle?
Melody! Jak jste to udělala?
To je neuvěřitelné!
Melody, to je úžasné. Ano, přesně!
Ještě lepší, než jsem si představoval.
Která z nich je hudba?
Dobře. Melody, ta bublina nás unese oba.
Možná můžete zkoušet přes den.
My budeme potřebovat scénu každý večer.
A ještě jedna věc, bubliny nejsou prázdné.
Jsou plné všeho.
Čtyřicet šest.
Ty škrty v pojištění jsou v pořádku, pokud podpoříš zubaře.
Podívej se na ta čísla.
Jsou děsivá. Pro sponzory jsme jedovatí.
Jedovatí. Musíme dát tyhle...
Dávám ti všechno, co potřebujete, ale...
Pořád myslím, že možná skončíme mrtví.
Víš, proč jsem zrušila ta zasnoubení?
Protože tenhle orchestr je už celých 35 let můj manžel.
Moje děti.
Přišla jsem o dovolené, prázdniny, svatby, pohřby.
Nikdy jsem nebyla nikde, kam mě nezavedl hoboj.
Miluju tenhle zatracený orchestr.
Nechala bych se pro něj střelit.
Tohle nabízím.
Chceš, abych tě střelila?
Chci, abys poslouchala, co ti říkám.
Je divné nebýt tam s nimi.
Víš, co potřebuješ?
Kdy ses naposledy vážně bavila?
Upřímně? Nemám ponětí.
No...
Možná...
Když se odsud dneska dostaneme...
Víš co? Tohle vypadá zábavně.
Myslel jsem spíš... Ale jo, dobře.
Dobře.
Ano, promiňte, můžete vytáhnout
to A a desátý takt?
-„Vytáhnout“? -Ano, promiňte.
-Já jen... -Prosím.
-Nedělej to. -Co?
Víš, ty musíš v téhle místnosti rozkazovat.
V Benátkách jsem si všiml toho zahihňání.
To zahihňání tě zničilo.
Promiňte.
Jsi až moc hodná.
S tím nesouhlasím. Nemyslím si,
že být velký umělec znamená být kretén.
Proboha, můžeš být milá,
ale svým hráčům musíš říkat, co mají dělat.
-Dobře, chápu. -Dobře.
Fajn, znovu od stejného místa.
Rychleji!
-Dobře. Vypusť to! Řvi! -Rychleji!
-Jo, vypusť to! -Rychleji, pitomče!
Dobře, to je ono! Tohle je řvaní! Řvi!
No tak! Rychleji, pitomče!
Rychleji, pitomče! Bez hihňání!
Výborně. Přestaň se ptát na dovolení.
Sežeň si muzikanty a nějaké hudební dílo.
A prostě diriguj.
Dobře? A až to uděláš,
přijdu se podívat.
Máme to!
-Máme to! -Jo!
Jen jednu. Jak...
„V dalších pěti letech zvedne vedení
„náklady na život o 1,5 procenta ročně.“
-Co se stalo s dvěma? -Hezky, Betty.
Hej. Pojď sem a přečti to, ty vysoká hříčko přírody.
„Počet smluvních hudebníků bude v příštím roce snížen.“
-Co to znamená? -Že jdu do důchodu.
-Co? -Betty.
Já vím.
Zvládnete to.
Tři z nás budou muset odejít, aby tohle fungovalo.
-Počkej, co? Kdo? -To musíme vymyslet.
Ale jako součást dohody
bude Betty hájit zájmy hudebníků v radě.
Ano! Dokázali jste to!
Ano! Jo!
Ano, pořád ještě pracujeme na detailech
a pořád musíme hlasovat,
ale míříme správným směrem.
To nevadí! Ano!
Kde budeme hrát?
Zrovna jsem dostal úžasný nápad!
Kreativní dohled Tereza Němcová !