Mozart în junglă
Mersi.
- Ești bine? - Sunt bine.
- Tu ești bine? - Da.
Bine.
Mă bucur. Bine.
Da, a fost minunat să lucrez cu Andrew Walsh. Și...
Bine, da, sunați-l și vorbim după aia.
Mulțumesc.
La naiba!
Fată!
Doamne! Mi-a fost dor de tine!
Și mie! De ce țipi „la naiba”?
Era cât pe ce să-mi găsesc un post provizoriu în Houston,
dar se pare că Andrew Walsh îi cunoaște pe toți, așa că...
Deci ești încântată pe ascuns că nu mergi în Texas?
Îmi place de tine.
Care-i treaba cu hainele?
Îmi place de o compozitoare
cehoaică din anii 1930, Viteslava Kapralova.
Semăna perfect cu mine.
Am început să cânt niște cântece și sunt...
Mi-au plăcut mult, așa că acum mă îmbrac ca ea.
Normal.
Da.
- Doamne, și am cumpărat o bodegă. - Poftim?
Cu restul banilor.
O transform într-un bar retro în stil cehesc.
- Deci ai un bar? - Da.
Și te îmbraci ca o cehoaică moartă?
- Da. - Cât timp am fost plecată?
Aici e.
Subînchiriere, îmi place. Bună.
Ești Shawn?
Sebastian a zis, adică eu am crezut că ești la Praga.
N-am mai plecat la Praga, intră.
Bine...
Mi-a zis să nu vin, dar e în regulă.
Mă bucur că o să am cu cine vorbi. Bun venit în Ferndale.
Aici e spațiul pentru galerie.
Și aici e spațiu de reprezentații.
Și...
Vezi vreo asemănare?
- Da. - A murit pe la 25 de ani.
A scris foarte mult.
Suite pentru orchestră, compoziții vocale.
Mi-ar plăcea să cânți ceva la deschidere.
O bucată pentru oboi, ceva.
- Da, poate. - Asta e...
E piesa la care lucrez.
Cred că știu toți acum.
E cea mai mică problemă a ta, scumpo.
O să zâmbesc încontinuu.
Și totul va fi bine.
- Asta faci mereu. - Maestre!
- Bob, ce mai faci? - Bine, tu?
- Mă bucur să te văd. - Maestre, bun venit!
Mă bucur să te văd.
Ați avut o vară frumoasă?
- Tanya. - E cam lent.
- Arăți superb. - Mulțumesc.
- A venit perechea? - Thomas.
Cred că o să rezolvăm.
- Thomas? Haide. - Da, draga mea, vin.
- Bună. - Bună.
- Hailey! - Bună.
- Bun venit acasă. - Mulțumesc.
- Maestrul vine? - Nu, e cam...
A dispărut după concert.
Cum rămâne cu închiderea?
O să ne ajute?
Bună. Nu știu.
Și eu mă bucur să vă văd.
Dee Dee. Habar n-aveam.
Pastorul Dee Dee de la Biserica online a Creatorului Colectiv.
- Drăguț breton. - Mulțumesc.
Și uite cine s-a întors din Hawaii.
Cum a fost să cânți cu Filarmonica Honolulu?
- De vis. Bună, puștoaico! - Bună.
Frumoasă apariție. Mi-ai plăcut cum fluturai pe scenă.
- Ai văzut? - Toată lumea a văzut.
- Unde pleci? - Mă întorc imediat.
Betty.
Draga mea.
Scumpo.
Aloha, copilaș drăguț.
- Vrei să o ții în brațe? - La naiba, nu.
Conducerea într-o parte, iar noi, în alta.
- Nu s-a schimbat nimic. - Pasărea e gata să zboare.
Să te porți frumos cu ea.
- Atât îți cer. - Ce?
Trebuia să fie o conversație codificată.
Eu spun „Pasărea e gata să zboare”, iar tu spui „Șoim”.
Nu pasărea, ci șoimul. Șoimul a părăsit cuibul.
- Mulțumesc. - Cu plăcere.
Și normal că o să mă port frumos.
Nu c-ar fi treaba ta, oricum.
Maestre, mi-a plăcut piesa lui Eraseface.
„Bun venit pe Pământ, bulangiilor!”
- Pe primul loc în Coreea. - Uite!
- A venit Nașul. - Salut!
- Vino, maestre. - Ce mai faci?
- Mă bucur să te văd. - Și eu.
- Hailey. Bună. - Bună.
Trebuie să vorbim. Da?
Bună. Salut.
Maestre, avem un concert de solidaritate, poate participi.
Da. Vivaldi. Atât pot spune.
Mersi că te-ai întors.
- Mulțumesc, maestre. - Desigur.
Camera ta te așteaptă.
De fapt, stă la mine, deci...
- Interesant. - Da?
Da. Unde e copilul?
Unde e copilul?
Copilul. Da, desigur.
Copilul. Ce mai faceți?
- Da. - Uite-o pe fina ta.
Mulțumesc mult. Da, te rog.
Da, o țin eu. Bine. Da.
A crescut mult.
Da. Bine, toată lumea,
artiști, conducere, bine ați venit.
Așezați-vă, stați jos, da.
Bun, ne-am adunat aici astăzi pentru Olivia cea frumoasă.
Da?
Am venit și pentru părinții ei frumoși.
Virgil, care lucrează cu cifre.
Și Cristophe, care lucrează cu vioara.
Amândoi sunt importanți pentru acest copil.
Olivia vine pe lume ca un cântec nou,
cântat pentru prima oară.
E ca muzica.
De fiecare dată când plânge sau când râde,
ne duce într-un loc al cărui nume nu-l cunoaștem.
Cristophe, poți să o ții de picioare?
- Te rog. - Desigur, da.
Virgil, poți să o ții de mâini, te rog?
Da? Țineți copilul? O țineți în brațe?
- Da. - Acum trageți de ea!
Rupeți-o în două bucăți.
Asta ați făcut toți cu muzica.
Ce naiba face cu nepoata mea?
Nu-ți face griji, bunicule.
N-o să-i facă rău, o iubesc.
Nu-i faci rău dacă o iubești.
- Nu? - Ai dreptate, maestre!
Mulțumesc, maestre.
Îmi pare rău că v-am abandonat. Că v-am părăsit.
Am plecat. Pentru că nu puteam
să dirijez această partitură oribilă.
Simfonia birocrației!
Cred că toți înțelegem și apreciem mesajul.
Desigur, dar e mai complicat.
E simplu. Explic eu.
Aici, în această biserică, azi.
Chiar acum, cu acest preot minunat și cu acest copil frumos.
Rezolvăm închiderea... încuindu-vă!
- Cum adică? - Da.
- Nu-mi dau seama. - Dacă nu cădeți de acord
până la sfârșitul zilei...
- Demisionez! - Nu...
Da, îmi dau demisia.
Dar, dacă o să cădeți de acord...
Atunci sunt cu voi.
Pentru orice vreți.
Cât timp vreți. Bine?
Bun, toată lumea, prieteni de familie și familia,
vă rog să-l urmați pe Pavel în curte,
unde am pregătit un bufet minunat.
Și Martini pentru toți.
Și ceremonia?
Mama lui Virgil, nu-ți face griji.
Nu putem face un botez
în atmosfera asta de ură și diviziune, nu?
Cred că ai dreptate, maestre.
Bine. Membrii și conducerea orchestrei,
rămâneți aici.
Toți ceilalți... să plecăm din biserică.
- Chiar acum. - Rodrigo.
Haideți, să mergem.
Nu e niciun avocat aici.
Nu știu cum putem continua...
Are dreptate. Nu merge așa.
Vedeți, deja sunteți de acord.
Fantastic. E un început grozav.
Ai contribuit și tu?
M-am săturat de porcăria asta cu închisul.
Totuși, voi doi, dirijorii, înțelegeți care e problema.
Banii.
Banii. Mereu banii. Nu?
Știți ceva? Pun în joc
tot ce am câștigat la concertul din Veneția.
Și am câștigat mult.
Și salariul meu să fie jumătate din cât câștigă Pavel.
Știi cât câștigă Pavel?
Nu.
După impozite.
Bine.
Ne descurcăm.
Da, e bine.
Scuzați-mă acum. Trebuie să plec.
- Mă duc la un spectacol. - Unde pleci?
La spectacol. Cu balonașe.
Nu ne poți lăsa aici.
Voi aveți o misiune, eu am alta.
Ciao, Rodrigo.
- Ajută-mă, te rog. - Nu sunt în orchestră.
Trebuie să vorbim.
- Rodrigo! Haide. - Vorbim mai târziu.
Îmi pare rău, Hailey, dar trebuie să rezolvăm.
- E încuiat! - Da, tocmai am spus asta!
- Gata? - Sunt gata să mă retrag.
Poftim? De ce?
Noi două n-o să reușim. E prea personal.
Nu pot să negociez eu.
S-o facă cineva inteligent, agresiv, calculat.
Bine. Mă duc eu.
- Bob. Scuze, nu. - Poftim?
Betty. Hei!
- Betty? - Bine.
Mă ocup eu.
Windsor.
Betty.
Nu prea stau prin biserici.
Dar am auzit că ar fi niște vin.
Întâi mi-a fost profesor, îmi dădea meditații,
dar am ajuns să facem sex.
Genul meu de preot. Pahare?
Astea sunt bune?
Pot să beau și dintr-un pantof.
Dă-le-ncoace.
Întâi trebuie să sunăm la restaurant
- ...și să anulăm. - Putem să încercăm
să fim zen?
Eu cred că sunt destul de zen.
Intri în panică.
Ba nu.
Încerc să ajut cu...
Să dansăm polka!
Poftim?
Pavel.
Poți să faci ceva cu asta?
Poți să faci?
O să întorci spatele?
Nu, continuă.
Nu, e în regulă. E doar ceva
la care m-am tot gândit în Veneția.
Nu contează.
Voiam să-ți mulțumesc
că m-ai ajutat cu orchestra.
Eram depășită.
Desigur. Cu plăcere.
Îmi e rușine să spun, dar...
Am făcut pipi pe mine o dată. Când dirijam la o repetiție.
Pe bune?
Desigur, eram beat pe atunci, plin de cocaină,
și m-am aplecat peste violista solo,
o fată frumoasă cu care ieșeam pe atunci,
și, fără să ratez niciun ritm, i-am șoptit:
„Am făcut în pantaloni, nu?”
Și ea mi-a șoptit: „Maestre,
nu ai pantaloni.”
Cred că morala povești este că trebuie să ne sărbătorim eșecurile.
Da, poate că o să fac și eu pipi pe mine într-o zi, ca a doua oboistă.
Fii serioasă.
Trebuie să ne fie milă de tine sau ce?
Sau crezi că o să ți se dea bagheta?
Și-o să ți se zică „Ia te uită, un geniu”.
Nu asta voiam.
Din ce am observat,
cânți la oboi destul de bine
și cam atât.
Maestre, cu tot respectul, fac
ceea ce dirijorii mei îmi spun să fac.
Adică să fiu asistenta lor sau să fiu concediată.
Deci...
O să accepți asta
sau ai ceva de spus?
Poți să mă ajuți?
Deci ne-am împotmolit?
Atunci... prost!
E dur să negociez cu tine.
Da, am trecut prin patru divorțuri.
Eu am anulat trei logodne.
Deci suntem fete mari care n-o să găsească
nicio soluție.
Încercăm din nou?
- Trei procente la pensie. - Trei și un sfert.
Chiar vrei să mai bem o dată?
Bine.
SPECTACOL CU BALOANE
Bine.
Te-am auzit.
E cineva?
Bună!
Cum ai intrat?
Eu știu totul.
Cunosc toate pasajele secrete din clădire.
Cu ce te pot ajuta, dle DeSousa?
Orchestra filarmonică din New York. Familia mea...
- Avem nevoie de casa noastră. - Nu putem.
„Nu putem”?
Sunt două cuvințele foarte mari astea, „Nu putem”.
Și eu am o familie.
Dacă se mută familia ta în casă, a mea trebuie să plece.
Mi se frânge inima, pentru că sunt două familii. Nu?
Și doi părinți.
Ambele familii au nevoie de o casă.
Cum putem pune două baloane într-unul?
Să punem balonașul muzică în balonul balonașelor.
Înțelegi ce zic?
Să-ți arăt.
Un balon în altul.
Unul e muzica, iar celălalt, balonul balonașelor.
Nu. Stai. Stai puțin.
O să apară. Bine, vezi?
Dar nu există unul în altul.
Așa?
Melody! Cum ai făcut asta?
E incredibil!
Melody, e impresionant. Da, exact!
E mai mult decât mi-am imaginat.
Care e muzica?
Bine. Melody, balonul ne poate ține pe amândoi.
Poate repetați voi în timpul zilei.
Nouă ne trebuie scena doar seara.
Și încă ceva: baloanele nu sunt goale.
Sunt pline cu tot felul de chestii.
Patruzeci și șase.
Accept tăierile din asigurări dacă pui la stomatologie.
Uită-te la cifre.
Sunt îngrozitoare. Suntem toxici pentru donatori.
Suntem toxici. Trebuie să dăm...
Îți dau tot ce-ți trebuie, dar...
Tot cred că ne-am împotmolit.
Știi de ce am rupt logodnele?
Pentru că, timp de 35 de ani, orchestra a fost soțul meu.
Copiii mei.
Am ratat vacanțe, sărbători, nunți, înmormântări.
N-am călătorit decât unde m-a dus oboiul.
Iubesc orchestra asta.
Aș muri pentru ea.
Asta ofer eu.
Vrei să te împușc?
Vreau să asculți ce am de zis.
E ciudat să nu fiu acolo, cu ei.
Știi ce-ți trebuie?
Când ai făcut ultima oară ceva distractiv?
Sincer, n-am idee.
Păi...
Poate că dacă...
Dacă ieșim de aici diseară pot...
Ăsta pare distractiv.
Eu mă gândeam... Nu, dar bine.
Bine...
Da, scuze, poți să scoți în evidență
nota mi și măsura a zecea.
- Să o scot în evidență? - Da, scuze.
- Mă... - Te rog.
- Nu face asta. - Ce?
Trebuie să comanzi încăperea.
La Veneția am observat, au fost chicotelile.
Chicotelile alea te-au omorât.
Scuze.
Ești prea drăguță.
Nu sunt de acord. Nu cred
că trebuie să fii nemernic ca să fii mare artist.
Bineînțeles, poți să fii de treabă,
dar muzicienii vor să li se spună ce să facă.
- Bine, înțeleg. - Bine.
Bun, din același loc.
Mai rapid!
- Bine. Dă-i drumul. Țipă! - Mai rapid!
- Da, dă-i drumul! - Mai rapid, idiotule!
Bine, hai! Așa se țipă! Țipă!
Haide! Mai rapid, idiotule!
Mai rapid, idiotule! Nu mai râde.
Bun. Nu mai cere permisiunea.
Ia-ți niște muzicieni și o piesă muzicală.
Și dirijează.
Bine? Dacă faci asta,
vin să te văd.
Am reușit!
- Am reușit! - Da!
Doar una. Ce zici...
„În următorii cinci ani, conducerea acordă sporuri
pentru cheltuieli de întreținere de 1,5% pe an.”
- Cum rămâne cu 2%? - Bravo, Betty.
Vino să citești asta, girafă ce ești.
„Numărul de instrumentiști permanenți o să apună în anul care vine.”
- Cum adică? - Adică mă pensionez.
- Poftim? - Betty.
Știu.
O să vă treacă.
Trei dintre noi trebuie să plece ca să meargă chestia asta.
- Stai, ce? Cine? - Trebuie să vedem.
Dar, ca parte a contractului,
Betty va reprezenta interesele instrumentiștilor în Consiliu.
Da! Ați reușit!
Da!
Da, încă mai lucrăm la detalii
și trebuie să votăm,
dar ne îndreptăm în direcția bună.
Da! Nu contează!
Unde cântăm?
Tocmai mi-a venit o idee genială!
Subtitrarea: Ligia Constantinescu
Redactor Anca Tach Constantinescu