Моцарт у джунглях
Агов, дякую.
-Все гаразд, друже? -Я в нормі, так.
-А ти як? -Так, усе добре.
Гаразд.
Рада це чути. Гаразд.
Так, працювати з Ендрю Волшем круто. Усе дуже легко...
Гаразд, подзвоніть йому, а там побачимо.
Дякую.
От бляха!
Агов!
О боже! Я так за тобою скучила!
Навзаєм! А чого ти розкричалась посеред вулиці?
Та я майже домовилась про заміну гобоїстки в Г'юстоні,
але, як виявилось, Ендрю Волш знає усіх і вся, тож...
То в душі ти рада, що обійшлося без Техасу?
Дякую, дуже дякую.
Що за прикид?
Словом, мені дуже припала до душі
чеська композиторка Вітеслава Капралова.
Працювала у 30-х, виглядає геть як я.
Я почала наспівувати деякі пісні, і...
І якось мені зайшли, тож тепер я наслідую її стиль.
Ясна річ.
Ага.
-О, а ще я купила дайв-бар. -Що?
За решту грошей дядька.
І перетворюю його у чеську забігайлівку 30-х років.
-То ти тепер власниця бару? -Ага.
І одягаєшся, як мертва чеська пані?
-Так. -А як довго мене не було?
Ось ці двері.
Стара добра суборенда. Привіт.
Ти Шон?
Себастіан сказав... Ну, я думала, що ти будеш у Празі.
З Прагою не склалося, заходьте.
Гаразд.
Казав не приходити, але все гаразд.
Буде приємно з кимось поговорити. Вітаю у Ферндейлі.
Отут у нас галерея.
А тут сцена.
І...
Видно, які ми схожі?
-Ага. -Їй було десь 25, коли вона померла.
Але стільки всього написала.
Сюїти для оркестру, чеські пісеньки.
От би ти зіграла на церемонії відкриття.
Якийсь гобойний уривок.
-Так, мабуть. -Це...
От над цим я працюю.
Гадаю, що всі вже в курсі.
Це твоя найменша проблема, люба.
Я просто всміхатимусь,
і все буде добре.
-Ти завжди так робиш. -Маестро.
-Бобе, як ся маєш? -Чудово, пане, а ви?
-Радий вас бачити. -Маестро, вітаємо.
Воррене, радий бачити.
Гарно провели літо?
-Таню. -Трішки повільно.
-Чудовий вигляд. -Дякую.
-Щаслива парочка? -Томасе.
Слухай, треба з цим щось зробити.
-Томасе? Ходімо. -Так, люба, іду.
-Привіт! -Салют!
-Гейлі! -Привіт!
-Ласкаво просимо додому! -Дякую.
-Маестро теж тут буде? -Ні, він типу...
Зник після концерту.
Що він каже про локаут?
Він нам допоможе?
Ну, я не знаю.
І я вас рада бачити.
Ді Ді! Я й подумати не могла!
Пастор Ді Ді з інтернет-церкви Колективного Творця.
-Чудовий чубчик. -Дякую.
І хто це в нас повернувся з Гаваїв?
Що там Гавайський симфонічний?
-Мрія. Привіт, дитинко. -Привіт.
Чудове камео. Отак вибігти на сцену!
-Ти це бачила? -Та весь світ бачив!
-Ти куди? -Зараз повернуся.
Бетті.
Люба.
Дорогенька.
Алоха, дитинко.
-Хочеш її потримати? -Та ні, бляха.
Адміністрація з одного боку, ми з іншого.
-Бачу, нічого не змінилось. -Пташка готова до злету.
Пильнуй її. Добре.
-Це все, чого я хочу. -Що?
Це ж мала бути кодована розмова.
Я кажу: «Пташка готова до злету». Ти відповідаєш: «Сокіл».
Не пташка, сокіл. Сокіл вилетів із гніздечка.
-Дякую. -Нема за що.
І так, я піклуватимусь про неї.
Але це не твоє діло.
Маестро, пісня з Безликим — це щось.
Вітаємо на Землі, мудили!
-Номер один у Кореї! -Дивіться.
-Хрещений батечко прийшов. -Вітаю.
-Заходьте, Маестро. -Як ся маєте?
-Радий вас бачити. -І я вас.
-Гейлі. Привіт. -Привіт.
Нам треба поговорити. Треба поговорити. Так?
Привіт, так, привіт.
Маестро, ми плануємо концерт на знак солідарності. Ви з нами?
Вітаю. Вівальді. Що тут скажеш.
Дякую, що вернувся.
-Дякую, Маестро. -Та ну.
Кімната на тебе чекає.
Власне, він поки у мене, тож...
-Цікаво. -Справді?
Ага, так. Де дитинка?
Де дитинка?
А, дитинка. Авжеж.
Дитинка. Як ти?
-Так, добре. -Ось твоя хрещена донька.
Дякую дуже. Дякую, так.
Так, тримаю її. Усе добре, так.
Як вона виросла!
Так, гаразд, шановні
митці, адміністраціє, ласкаво просимо.
Сідайте, будь ласка, так, сідайте.
Ми зібралися тут сьогодні заради чудової Олівії.
Так?
І заради її прекрасних батьків.
Вергілія, нашого генія чисел.
І Крістофа, нашого генія скрипки.
Вони надважливі для цієї дитинки.
Олівія приходить у світ, мов нова пісня,
яку грають уперше.
Вона — наче музика.
Коли вона плаче чи сміється,
вона переносить нас туди, де ми раніше не бували.
Крістофе, притримай її ніжки.
-Прошу. -Так, звісно.
Вергілію, а ти ручки.
Добре. Ви тримаєте її у руках? Міцно?
-Так, авжеж. -А тепер розірвіть її!
Розірвіть її на два шматки!
Бо так ви робите з музикою.
Що він витворяє з моєю онукою?
Не переживайте, дідусю, не переживайте.
Вони не нашкодять. Бо її люблять.
Ти не зашкодиш тому, що любиш.
-Так? -Ще й як так, Маестро!
Дякую, Маестро, дякую!
І мені шкода, що я вас так покинув, дуже шкода.
Я поїхав, бо не зміг змиритися з тим,
що мушу диригувати в цій страхітливій
Симфонії бюрократії.
Гадаю, ми всі це розуміємо і цінуємо.
Але, звісно, все не так просто.
Ні, просто. Усе просто. Я зроблю все дуже простим.
Тут, сьогодні, у цій церкві.
Разом із цим чудовим пастором і цією чудовою дитинкою,
ми вирішимо питання локауту, або я сам вас тут закрию.
-Він про що? -Так.
-Та не вгадаєш. -Якщо не вирішите все
сьогодні...
-Я піду! -Ні, ти...
Так, я піду. Піду.
Але якщо ви знайдете вихід...
То я з вами.
Готовий на будь-що.
І так довго, як ви захочете. Гаразд?
Так, друзі родини, дорога родино,
прошу, Павел відведе вас у дворик,
де на вас чекає шведський стіл.
І мартіні для всіх.
А церемонія?
Не хвилюйтесь, мамо Вергілія, ні.
Бо ж не можна хрестити дитину у такій
атмосфері ненависті й розколу, правда?
Гадаю, що так, Маестро.
Тоді добре. Члени оркестру та адміністраціє,
залишайтеся тут.
Усі інші хай вийдуть із церкви.
-Зараз же. -Родріґо.
Ходімо, так.
Тут нема адвокатів.
Не знаю, як продовжувати, і...
Отож, це так не працює.
Ну от, ви вже знаходите спільну мову.
Це неймовірно. Чудовий початок.
То й ти з ними?
Та мене вже дістала ця хрінь з локаутом.
Тим не менше, обидва Маестро розуміють, у чому проблема.
Проблема в грошах.
Гроші, гроші, усе завжди про гроші. Так?
Знаєте що? Я закину вам усе,
що заробив у Венеції.
А я там багато заробив.
І я готовий отримувати половину того, що отримує Павел.
Ти хоч в курсі, скільки отримує Павел?
Ні.
Це після сплати податків.
Добре.
Гаразд, ми впораємось.
Так, гаразд.
І перепрошую, але мушу йти.
-Хочу побачити шоу. -Ти куди?
Подивитися шоу. Бульбашкове шоу.
Ти не можеш нас лишити.
У вас своя місія, у мене своя.
Бувай, Родріґо.
-Ти мусиш допомогти. -Я ж не в оркестрі.
Треба поговорити.
-Родріґо. Родріґо! Нумо! -Поговоримо потім.
Вибач, Гейлі, вибач. Але я мусив це зробити.
-Вони замкнуті. -Так, я ж це сказав.
-Готові? -Я готова піти з посади.
Що? Чому?
Ми з нею ні до чого не дійдемо, особисте.
Я не можу керувати цим.
Треба хтось кмітливий, агресивний, хитрий.
Я можу за це взятися.
-Бобе, вибач, але ні. -Що?
Бетті. Агов, Бетті.
-Бетті? -Йой, най буде.
Я готова.
Віндзор.
Бетті.
Я не дуже розуміюся на церкві.
Але десь тут має бути вино.
Тож спершу він вчив мене медитувати,
а потім ми почали багато займатися сексом.
Отакий священик мені до душі. Є склянки?
Ці підійдуть?
Сонечко, я й з туфельки можу пити.
Неси їх сюди.
Гаразд, перше, треба подзвонити у приймальню
-і скасувати все. -А можемо просто
не нервуватися через це?
Вибач, але це я ще не нервуюся.
Так, просто панікуєш.
Е ні. Ні. Ні.
Просто хочу допомогти...
Час для польки!
Що?
Павеле.
І що ти з цим зробиш?
Можеш щось зробити?
Ти просто розвернешся?
Ні, ні, продовжуйте.
Усе гаразд. Ця мелодія просто
не полишає мене ще з Венеції.
Але то таке.
Агов,
просто хотіла подякувати,
що ви заступилися за оркестр.
Мене щось тоді занесло.
Усе в нормі, нічого страшного.
Трохи соромно про це згадувати,
але я якось обісцявся на генеральній репетиції з усім оркестром.
Справді?
Звісно, я тоді був бухий і під кокаїном,
нахилився до першої альтистки,
красуні, за якою я бігав у свій час,
і без тіні сумніву прошепотів:
«Я обісцяв собі штани, правда, люба?»
На що вона прошепотіла: «Маестро,
ви взагалі без штанів».
Гадаю, що мораль усього цього така: треба приймати наші помилки.
Ага, може, колись обпісяю свій стілець другої гобоїстки.
Та ну тебе.
Ми тебе маємо жаліти, чи що?
Чи думаєш, що тобі мають вручити диригентську паличку
і сказати: «А це Гейлі, вона геніальна».
Ні, це не те, чого я чекаю.
Знаєш, з того, що я помітив,
ти наполовину пристойна гобоїстка,
от і все.
Маестро, я вас поважаю, але я
просто роблю те, що кажуть мені диригенти.
Тобто або я їхня асистентка, або мене звільняють.
Тож...
Ти збираєшся з цим змиритися
чи хоч раз щось скажеш?
Ви можете мені допомогти?
То це глухий кут?
Ну то будьмо!
З тобою нелегко домовлятися.
Ну, я пережила чотири розлучення.
А я розірвала трійко заручин.
То ми якісь дві придуркуваті баби,
що ні до чого не дійдуть.
Спробуємо ще раз?
-Три відсотки на пенсію. -Три з четвертиною.
Ти так хочеш іще раз випити?
Ну добре.
БУЛЬБАШКОВЕ ШОУ
Ага.
Я вас почула.
Агов?
Як ви сюди потрапили?
Я тут усе знаю.
Усі таємні переходи в цій будівлі, все.
Чим можу допомогти, пане де Соуза?
Нью-йоркський симфонічний оркестр. Моя сім'я...
-Нам потрібен наш дім. -Аж ніяк.
«Аж ніяк»?
Це два дуже страшні слова. «Аж ніяк»?
У мене теж є сім'я.
Якщо ваша сім'я заїде, моя має виїхати.
Це розіб'є мені серце, бо це ж дві сім'ї.
І двоє батьків.
Обом сім'ям потрібен дім.
Як би нам об'єднати дві бульбашки?
Помістити музичну бульбашку у бульбашку бульбашок.
Розумієте, про що я?
Я зараз вам покажу, я покажу.
Бульбашка у бульбашці, розумієте?
Одна — це музика, а інша — бульбашка бульбашок.
Гаразд, ні. Стривайте.
Ще трішки, от, отак. Бачите?
Але вони не існують одна в одній.
Отак?
Мелоді! Як вам це вдалося?
Це неймовірно!
Мелоді, це просто вражає. Так, саме так!
Це навіть краще, ніж я собі уявляв.
Що з цього музика?
Гаразд. Мелоді, бульбашка може витримати нас обох.
Ви можете репетирувати вдень.
Але щовечора сцена наша.
І ще одне: бульбашки не пусті.
Вони наповнені усім.
Сорок шість.
Погоджуся порізати страхову, якщо докинеш щось на стоматолога.
Ти глянь на ці числа.
Вони страшні. Ми токсичні для спонсорів.
Ми токсичні. Нам треба...
Я даю вам усе, що ви просите, але...
Я все одно думаю, що це хрінь.
Знаєш, чому я всі заручини розірвала?
Бо впродовж усіх 35 років цей оркестр був моїм чоловіком,
моїми дітьми.
Я пропускала відпустки, свята, весілля та похорони.
Ніколи не їхала туди, куди мене не завів гобой.
Я люблю цей сраний оркестр.
Я готова за нього вмерти.
Ось що я пропоную.
Хочеш, щоб тебе пристрелили?
Я хочу, щоб ти мене вислухала.
Дивно не бути там з ними.
Знаєш, що тобі треба?
Коли ти востаннє робила щось задля розваги?
Я без поняття.
Ну...
Може, якщо...
Як пощастить вийти до вечора...
Це теж непогана розвага.
Я більше про... Ну, менше з тим.
Гаразд.
А можна якось вивести
ноту ля до десятого такту?
-«Вивести»? -Так, вибачте.
-Я просто... -Перестань.
-Не роби такого. -Якого?
Це ти маєш керувати всіма в залі.
І тоді, у Венеції, я помітив той смішок.
Маленький смішок, але він тебе вбив.
Вибачте.
Ти занадто мила.
Я так не думаю. Необов'язково
бути гівнюком, аби бути великим митцем.
Та будь милою, скільки тобі влізе,
але музикантам кажи, що вони мають робити.
-Гаразд, я втямила. -Добре.
Добре, з того ж місця.
Швидше!
-Добре. Не стримуйся. Кричи. -Швидше!
-Не стримуйся. Нумо. -Швидше, придурку!
Гаразд, ану. Ось це крик! Кричи!
Швидше, придурку!
Швидше, придурку! Не регочи!
Гаразд. А тепер перестань просити дозволу.
Знайди собі музикантів, вибери якийсь музичний твір.
І просто диригуй.
Гаразд? І якщо так трапиться,
я на це подивлюся.
У нас усе вийшло!
-У нас вийшло! -Так!
Одне. Як щодо...
«Упродовж наступних п'яти років адміністрація підвищуватиме
прожитковий рівень у розрахунках на 1,5% на рік».
-А чому не на два? -Непогано, Бетті.
Агов, ходи сюди і зачитай це, ти, височенне чудо природи.
«Кількість штатних музикантів зайде за горизонт наступного року».
-А це ще що таке? -Піду на пенсію.
-Що? -Бетті.
Знаю, знаю.
Вас попустить.
Щоб усе склалося, треба, аби троє з нас пішли.
-Стривайте, що? Хто? -Це треба буде визначити.
Але, згідно з домовленостями,
Бетті тепер буде частиною комітету і представлятиме інтереси музикантів.
Так! Ви це зробили!
Так! Так! Ура!
Так, треба ще допрацювати деталі,
проголосувати за все,
але ми вже на правильному шляху.
Так! Яка різниця! Ура! Ура!
А де ми будемо виступати?
О, у мене є чудова ідея.