Je nám velkým potěšením, že jste naše
první publikum od chvíle, kdy jsme zase spolu.
Nemohli jsme spolu hrát velmi dlouho,
ale teď ten čas nastal.
Takže prosím, odpusťte nám naše chyby.
Asi někdy nebudeme znít dokonale.
ZATÍM BEZ NÁZVU
Fagot 2
PO 87 DNECH PRACOVNÍCH SPORŮ SE NEWYORSKÁ FILHARMONIE
VRÁTILA K HUDBĚ.
TOHLE JE PŘÍBĚH ONOHO DNE.
Bradford Sharpe, můj první film.
Poprvé natáčím film. Jsem trochu nervózní.
Nemá název.
Všichni pamatujte, buďte přirození.
Buďte opravdoví, prožívejte to.
Těšíš se, že budete po svém odjezdu zase hrát?
Ano. Opravdu se těším.
A taky jsem hodně zvědavá, kde budeme hrát.
Jak znám Rodriga, bude to dost zajímavé.
Co máš ráda na hoboji?
Co mám ráda na hoboji?
Už ani nevím, co na něm mám ráda.
Kromě toho, že ho ráda mám.
Víš, že hoboj ve skutečnosti
symbolizuje zvuk lásky?
Ne romantické lásky, ale lásky jako takové.
Warrene Boyde.
Jo?
Tady. Tohle je pro tebe.
Až tam dozadu.
Bob z odborů.
Hrál jsi tohle?
-Já jo, ve Švédsku. A je... -Nevím.
Je to dost...
Trochu bláznivé.
-Bláznivé? -Jo.
Teď poprvé za dlouhou dobu hrajete spolu.
Zajímá mě, jaké z toho máte pocity?
Nemůžu se dočkat. Musím říct,
že poslední čtyři měsíce jsem skoro umíral.
Jsem ráda, že jsem dostala místo. Je to dobrý pocit.
Jak dlouhý bude ten film?
-Víte... -Jo.
Teď... nerad mluvím o své práci, když zrovna pracuju.
Chci být prostě s vámi. Mohlo by...
Záleží na vás, jak bude dlouhý.
Na jaký nástroj nejvíc žárlíš?
Na který bys chtěla umět hrát?
Dee Dee.
-Na bicí. -Jo, zlato!
Co dělá z člověka dobrého bubeníka?
Musíme milovat, co všechno dokáže čas.
Můžete hrát v tempu,
za tempem, před tempem.
A zajímavé je,
že různí dirigenti kladou důraz na různý čas.
Cože, jsme tady? Sem jsme jeli?
Jedeme do vězení.
-Ne. -Dobře.
-Sakra! -Fajn, všichni ven,
-pěkně rychle. -Ani nejsem překvapená.
Co to sakra?
Tak lidi, přestoupíme do toho autobusu tamhle.
Ten bílý. A trochu spěcháme, ano?
Tak žádné vaše obvyklé věci, však víte,
desetiminutové pauzy a tak.
Dobře, slyšeli jste maestra.
Rychleji, prosím. Ano, slečno Josephová?
Buďme nenápadní. Nenápadní.
Maestro. Naprosto nepředvídatelný.
Neměl jsem tušení, kam jedeme.
A když Bob uviděl ceduli na Rikers, řekl jsem si: „Jasně.“
Proč mě to nenapadlo hned?
To je přece klasický Rodrigo, že ano?
Rodrigo se k nám vrátil a tohle vymyslel.
Je to nekonvenční, ale takhle to Rodrigo dělá,
a proto ho mám ráda.
Tak jsem si řekla: „Fajn, zkusme to.“
Chtěla jsem Rodriga povzbudit, protože se sotva vrátil,
tak jsem si řekla: „Fajn, zkusme to.“
Má takhle velký orchestr... Mě netoč.
Vlastně mě natáčej, kdybych to náhodou chtěl později,
teď ještě nevím...
Nevím, co to bude zač,
kde vlastně budu.
Tak ať mám obě varianty.
Možná od každé jednou.
Lepší mít víc látky a až pak natáhnout kalhoty,
rozumíš?
Už někdy hrál v tomhle zařízení takhle velký orchestr?
-Ne. -Ne takhle velký.
Tohle je poprvé, kdy bude
před našimi vězni na Rikers Island hrát orchestr.
Dobře, dámy a pánové.
Právě jsme u bezpečnostní kontroly na Rikers Island.
Jakmile vystoupíte, obdržíte další instrukce,
jak postupovat přes kontrolu, ano?
Tak, lidi, poslouchejte.
Překročení zákona 305.25 je zločin třídy D.
Kdokoli chycený s kontrabandem bude zatčen.
Na Rikers Island nediskriminujeme.
Žádné mobily, žádný tabák, žádné elektronické zařízení.
Netušil jsem, kam jedeme.
Upřímně, bylo mi to fuk.
Věřil jsem tomu, že to bude hudební zážitek,
a byl jsem s tím v pohodě.
Vyšli jsme ven a tam...
Viděli jsme Manhattan, horizont a...
A pak ostnatý drát.
Bylo to...
Bylo to zvláštně krásné.
ZÁKAZ HOVORU V JÍDELNĚ
Poslouchat hudbu je... Je to právo, víte?
A samozřejmě vytvářet hudbu,
ale poslouchat tenhle typ hudby je právo.
Myslím, že je to něco, co by každý měl...
Co by měl mít každý dovoleno. Tahle hudba vám přinese mír,
i když mír není ve vašem světě dovolen.
Hudba je největší společný jmenovatel.
Hledáme důvody, proč dál hrát spolu.
Jdi k horizontu, potom zpátky,
ale ať je vidět, že ho pořád posloucháme.
Myslím, že tu něco najdeme.
Nevím přesně, co to bude,
ale jen tak, že to uděláme,
-zjistíme pravý důvod, proč jsme tady. -Hezky.
Když to dobře půjde, vrátí se nám to.
Vrátí se to zpátky k nám.
A oni nám dají důvod,
proč máme dál dělat to, co děláme.
Jste nervózní?
Ano. Jo, trochu.
Ale zároveň
to možná bude jedno z nejlepších publik,
jaké jsme kdy měli.
Dnes budeme hrát menší díla od jednoho skladatele.
Bojoval ve druhé světové válce.
Dostal se do zajetí.
A většina jeho nejvýznamnějších děl
vznikla v zajateckém táboře.
Nejdřív jsem netušil, co se bude dít,
pak jsem uviděl orchestr.
Řekl jsem si: „Tohle nemám rád.“
Tak jsem si jen sednul a poprvé v životě
jsem si to užíval. Protože to je něco,
co zažívám poprvé v životě.
Nikdy jsem to nezažil.
Nikdy jsem tuhle hudbu neslyšel,
i když žiju celý život v New Yorku.
Nikdy jsem nešel na takový koncert.
Byl to zážitek.
Jen jsem zavřel oči
a nechal jsem nástroje ke mně promlouvat
a cítil jsem se svobodný.
Byl to... Byl to úplně jiný pocit.
Řekl bych, že jsem byl v transu.
Byl jsem tam fyzicky, ale emočně, duševně
jako bych byl pryč.
Dobře.
Víte, Messiaen
celý svůj pobyt ve vězení nechával své smysly utíkat.
Věřil, že hudba dává schopnost létat.
Miloval ptáky. A nejvíc ze všeho slavíka.
-Slavíka! -Slavíka.
Ano. A tak napsal pro slavíka jedno dílo.
Je to pták, který zpívá jen v noci.
Takže ho nikdy nemůžete vidět,
ale můžete poslouchat.
Trochu jako Boha.
„Ondes Martenot“, rozhovor poprvé.
Vyslovuje se to...
To jméno Martenot patří vynálezci toho nástroje?
Přesně tak, on to postavil.
A co znamená „ondes“?
Znamená to vlnu.
Takže vlna a jeho jméno?
Ano, Martenotovy vlny.
Vždycky jsem si představovala, že na to budu hrát ve vězení.
-Vážně? -Ano,
protože se tenhle nástroj zrodil z utopické vize
a je to jediný zvuk, který si Messiaen
vzal s sebou do vězení.
Jo!
Messiaen si byl jistý, že nakonec
všechno přemůže láska
a že stále existuje naděje.
Tohle dílo napsal hned poté, co opustil vězení.
Takže tohle je konec.
Vždycky jsem chtěl vidět orchestr a symfonický orchestr.
Vzít ven mou holku, vzít si kravatu a tak.
Teď jsem to poprvé zažil a orchestr...
Byl to zážitek.
Byl to nádherný zážitek.
Až do včerejška jsem nikdy neviděl hrát orchestr
a bylo to mimořádné,
ani to nedokážu popsat.
Měl jsem z toho husí kůži.
Nikdy nedokážu zapomenout,
jak zavřeli oči a prostě poslouchali hudbu.
Bylo to neuvěřitelné. Navždycky to ve mně zůstane.
Sledovat je, jak naslouchají hudbě
a nechávají se unášet.
Mohl jsem se vzdálit.
Přimělo mě to myslet na rodinu.
Dosáhl jsem duševního klidu a pokoje.
Klidně bych u toho usnul,
zajistilo by mi to dobré sny.
Bylo to prostě mírumilovné.
Mysl mi cestovala po různých místech,
občas v temnotě, občas jsem byl šťastný, život, smrt.
Svoboda.
I ty temné myšlenky byly pozitivní.
Na tom zážitku nebylo nic negativního.
Hodně jsem se usmíval
a taky jsem se ztratil,
jen jsem poslouchal hudbu...
Víte, je těžké dovolit si někam zmizet,
tam, kam opravdu chcete,
zaplaví vás spousta pocitů, ale...
Dotkl jsem se sám sebe.
Tohle se stane jednou za život,
že jo?
Nádhera. Krása.
Užil jsem si to.
Jo.
Přeneslo mě to někam jinam. Rozhodně.
Hodně jsem přemýšlel, létali ptáci,
byl to nádherný den.
Když jsem šel dneska na dvůr,
šel jsem brzo,
abych si zacvičil jako vždycky.
A viděl jsem, že je všechno pryč.
„Páni, včera tu všechno bylo a dneska
„je to prostě pryč, jen tak.“
Řekl jsem si: „Páni.“ Ale pořád jsem
to viděl ve své hlavě.
Včera to tam všechno bylo a...
A bylo to tak... Bylo to úžasné.
Je to skvělé.
Sdíleli jsme hodně intenzivní zážitek a myslím,
že zajímavý na tom je ten aspekt, kdy se sejde rodina
a všechny naše různé zkušenosti
se promítají do našeho hraní.
Nebyl čas na přípravu a zkoušeli jsme jen málo.
Získali jsme zkušenost nebýt spolu.
A bylo to jako rodinné shledání.
Zase jsem pocítila mír.
Že jsme konečně zase dostali věci na správnou cestu.
Jsme celí.
A máme budoucnost.
PRO ELIZABETH
Kreativní dohled Tereza Němcová ci na správnou cestu.