אנחנו שמחים שאתם
הקהל הראשון שלנו מאז התאחדנו מחדש.
לא הזדמן לנו לנגן יחד כבר הרבה הרבה זמן,
וזה הזמן,
אז בבקשה, סלחו לנו על הטעויות.
יש לנו מעט קצוות מחוספסים.
- השם ייקבע בהמשך -
- סרטו של ברדפורד שארפ -
לאחר סכסוך עבודה בן 87 ימים התזמורת הסימפונית של ניו יורק שבה לנגן.
-זה הסיפור של אותו יום.
ברדפורד שארפ, זה סרט הבכורה שלי.
הסרט הראשון שלי שאנחנו מצלמים בפילם. די לחוץ.
אין לו שם.
רק זכרו, חבר'ה, התנהגו בטבעיות.
היו מציאותיים, חוו את הרגע.
את מתרגשת לנגן אחרי הפסקה?
כן, אני ממש מתרגשת.
גם מסקרן אותי מאוד איפה אנחנו מנגנים.
מהיכרותי עם רודריגו, זה כנראה די מעניין.
מה את אוהבת באבוב?
מה אני אוהבת באבוב?
אני כבר לא ממש יודעת מה אני אוהבת באבוב.
פרט לכך שאני יודעת שאני אוהבת אותו.
האבוב למעשה
מסמל את צליל האהבה.
לא אהבה רומנטית אלא אהבה ככלל.
וורן בויל.
כן?
הנה. זה בשבילך.
לאחור עד הסוף.
בוב מהוועד.
ניגנת את זה?
- ניגנתי את זה בשוודיה. זה... - אני לא יודע. כן.
זה די...
זה די מטורף.
- זה מטורף? - כן.
זאת הפעם הראשונה שאתם מנגנים יחד אחרי זמן לא מבוטל.
אני סקרן לדעת איך אתם מרגישים עכשיו.
אני מחכה בקוצר רוח.
הייתי מת בארבעת החודשים האחרונים או כמה זמן שזה לא נמשך.
אני שמחה שיוצא לי למלא מקום עכשיו. זאת הרגשה טובה.
מה יהיה אורך הסרט שלך?
- אתם יודעים... - כן.
כרגע אני... אני לא אוהב לדבר על העבודה שלי בזמן שהיא מתרחשת.
אני רק רוצה להיות איתכם. יכול להיות...
האמת היא שהאורך שלו יהיה תלוי בכם.
באיזה כלי נגינה את הכי מקנאת?
באיזה כלי היית רוצה שתהיה לך מיומנות לנגן?
דידי.
- כלי הקשה. - כן, מותק. בדיוק.
מה נדרש כדי להיות נגן כלי הקשה?
צריך לאהוב את מה שהזמן יכול לעשות.
אתה יכול לנגן בו לפי המקצב,
לפגר מאחורי המקצב או להקדים את המקצב.
מה שמעניין הוא
שכל המנצחים השונים רוצים שהזמן ימוקם אחרת.
מה, הגענו? זה היעד שלנו?
- בית הכלא רייקרס איילנד -
אנחנו הולכים לכלא.
- לא, לא. - בסדר.
לעזאזל! בסדר, בואו נצא מהאוטובוס.
- בזריזות. - אני בכלל לא מופתעת.
מה זה צריך להיות?
חבר'ה, אנחנו נעלה לאוטובוס ששם,
האוטובוס הלבן. ואנחנו קצת ממהרים.
אז בלי הדברים הרגילים שלכם,
עשר דקות הפסקה וכל זה. בואו, בואו.
בסדר, שמעתם את המאסטרו.
מהר, בבקשה, חבר'ה. כן, גברת ג'וזף?
בואו נרד נמוך. היי. אני רוצה לרדת נמוך.
המאסטרו, בלתי צפוי לחלוטין.
לא היה לי מושג לאן אנחנו הולכים.
ואז, כשבוב ראה את השלט לרייקרס, חשבתי, כן...
למה לא קלטתי מלכתחילה?
מהלך טיפוסי של רודריגו, נכון?
רודריגו זה עתה שב אלינו, וזה היה הרעיון שלו.
זה היה בלתי שגרתי בעיניי, אבל זה מתאים מאוד לרודריגו,
ולכן אני אוהבת אותו.
אז חשבתי, בואו ננסה.
רציתי לעודד את רודריגו, כי הוא לא מזמן חזר,
אז חשבתי, ננסה.
האם תזמורת בגודל הזה... אל תצלם אותי.
בעצם צלם אותי, למקרה שארצה את זה לאחר כך, רק שיהיה לי,
אני עדיין לא יודע...
איזה מין סרט תיעודי זה יהיה,
אם אהיה מחוץ למצלמה או מול המצלמה.
אז אני רוצה לקבל אחת מכל אחת.
אולי לקבל אחת מכל אחת.
עדיף שיהיה עודף בד ברגליים ואז להצר את המכנסיים,
אתה מבין אותי?
האם תזמורת בסדר הגודל הזה ניגנה במתקן הזה קודם לכן?
- לא. - לא, לא בגודל הזה.
זאת הפעם הראשונה שיש לנו תזמורת
שמנגנת לאסירים ברייקרס איילנד.
בסדר, גבירותיי ורבותיי,
הגעתם עכשיו לנקודת הביקורת הביטחונית של רייקרס איילנד.
ברגע שתרדו מהאוטובוס תקבלו הוראות נוספות
בנוגע למעבר על פני נקודת הביקורת הביטחונית.
בסדר, חבר'ה, תקשיבו.
חוק העונשין 305.25 הוא פשע מדרגה רביעית.
כל מי שייתפס עם חומר מוברח, ייעצר.
אנחנו לא מפלים כאן, ברייקרס איילנד.
בלי טלפונים ניידים, בלי טבק, בלי ציוד אלקטרוני.
לא ידעתי לאן פנינו מועדות.
ולמען האמת, לא היה לי אכפת.
האמנתי שזו תהיה איזושהי חוויה מוזיקלית,
וזה היה בסדר מבחינתי.
יצאנו וראינו...
את מנהטן, את קו הרקיע ו...
ואז רואים את הגדר.
זה היה די...
היה לזה יופי מוזר.
- אסור לדבר בחדר האוכל -
האזנה למוזיקה היא ללא ספק זכות.
ולפיכך גם ליצור מוזיקה.
אבל האזנה לסוג כזה של מוזיקה היא לדעתי זכות.
זה משהו שצריך לאפשר...
לכל אחד, כי זה דבר שמעניק לך שלווה,
גם אם לשלווה אין זכות כניסה לעולמך.
מוזיקה היא המכנה המשותף הכי גדול.
אנחנו מחפשים סיבות למה להמשיך לנגן כתזמורת.
עלה לקו הרקיע ואז חזור,
אבל הצג את זה כאילו עדיין אכפת לך ממה שהוא אומר.
אני חושב שנמצא משהו כאן,
ואני לא יודע מה זה יהיה,
אבל רק כשנעשה את זה נגלה
- את הסיבה האמתית שבגללה אנחנו כאן. - יפה.
כמו כל הדברים הטובים, זה יהיה הדדי.
הם יחזירו לנו.
הם ייתנו לנו דרך...
סיבה לעשות מה שאנחנו עושים.
אתה בלחץ?
כן. כן, די בלחץ.
ועם זאת,
זה יהיה אולי אחד הקהלים הכי טובים
שיהיו לנו אי פעם.
ננגן היום יצירות קטנות
מאת אותו מלחין, אוליבייה מסייאן.
הוא השתתף במלחמת העולם השנייה,
כשנפל בשבי.
ורוב היצירות הכי חשובות ובולטות שלו
נוצרו בתקופה שבה היה במחנה השבויים.
בהתחלה לא ידעתי מה קורה,
אבל אז ראיתי את התזמורת.
חשבתי, אני לא אוהב דברים כאלה.
התיישבתי, ובראשונה בחיי
נהניתי מזה כי זה משהו...
שחוויתי בראשונה בחיי.
מעולם לא חוויתי דבר כזה.
מעולם לא שמעתי מוזיקה כזאת,
אף שגרתי בניו יורק כל חיי,
מעולם לא הלכתי לקונצרט כזה, לא כלום.
אז זאת הייתה חוויה.
פשוט עצמתי את עיניי
ואפשרתי לכלי הנגינה לחדור אליי.
הרגשתי חופשי ככה.
זה היה... זאת הייתה הרגשה שונה.
אפשר לומר שהייתי בטרנס.
הייתי כאן בגופי, אבל מבחינה רגשית ורוחנית
לא הייתי כאן.
בסדר.
ןבכן מסייאן,
הוא השתמש בכל החושים כשהיה בשבי כדי לברוח.
הוא האמין שהמוזיקה מעניקה מעוף.
הוא אהב ציפורים, וביניהן הזמיר.
- זמיר! - זמיר.
בסדר, טוב... הוא כתב יצירה לזמיר.
זאת ציפור ששרה רק בלילה.
אז בעצם הציפור הזאת, לא רואים אותה,
אבל אפשר לשמוע אותה.
קצת כמו אלוהים.
גלי מרטנו, ריאיון, טייק ראשון.
מבטאים את זה...
"אונד מרטנו" (גלי מרטנו).
שם המשפחה, מרטנו, היה שם הממציא?
נכון. שם המהנדס שבנה אותו.
מה זה "אונד"?
"אונד" פירושו גל.
אז גל ואז השם שלו?
כן, הגל שלו.
תמיד דמיינתי שאנגן בכלי הזה בכלא.
- באמת? - כן.
כי הוא נולד מתוך חזון אוטופי מובהק.
וזה הצליל היחיד שמסייאן
לקח איתו כשהוא נפל בשבי.
כן!
מסייאן היה בטוח שבסוף
האהבה גוברת על הכול
ושיש תקווה.
הוא כתב את היצירה הזאת מיד לאחר ששוחרר מהשבי.
אז הנה הסיום.
תמיד רציתי ללכת לראות תזמורת ואת התזמורת הסימפונית.
לקחת את החברה שלי איתי, לבוש רשמי וכל זה.
זאת הפעם הראשונה שהייתי שם, והתזמורת...
זאת הייתה חוויה.
זאת הייתה חוויה נפלאה.
מעולם לא ראיתי תזמורת מנגנת עד אתמול,
וזה היה מדהים.
אין לי מילים לתאר.
השערות שלי סמרו.
זה נצרב בזיכרוני, איך שהם...
עצמו את העיניים והאזינו למוזיקה.
זה היה מדהים. לא אשכח את זה.
להתבונן בהם מאזינים למוזיקה
ומרפים.
הצלחתי להתנתק.
אני רואה רק... זה גורם לי לחשוב על משפחתי.
זה היה שקט נפשי, שלווה.
יכולתי להירדם לקול הצלילים,
לחלום חלומות טובים איתם.
פשוט רגוע בעצם, על אמת.
היו לי בראש הרבה מצבים שונים.
לפעמים הרגשתי דכדוך. לפעמים הרגשתי שמחה. חיים, מוות.
חופש.
הרגשות שנעשו קודרים היו חיוביים.
לא היה שום דבר שלילי בחוויה הזאת.
מצאתי את עצמי מחייך הרבה,
מצאתי את עצמי אבוד
כששמעתי את הצלילים השונים.
פשוט קשה להרפות
כמו שבאמת רציתי, אבל כן,
זה מעלה הרבה רגשות ו... כן.
הייתי מחובר לעצמי.
זאת הייתה חוויה חד-פעמית,
נכון?
נפלא. יפהפה.
נהניתי.
כן.
זה הרחיק אותי מהמקום שבו אני נמצא. ללא ספק.
זה עורר בי הרבה מחשבות, כשהציפורים עפו בשמים,
זה היה יום יפה.
אפילו כשיצאתי לחצר היום,
יצאתי מוקדם,
הסתובבתי והתאמנתי כרגיל.
וראיתי, אמרתי, "וואו, הכול נעלם.
אתמול הכול היה שם
והיום הכול נעלם כאילו לא היה."
אמרתי, "וואו." אבל עדיין יכולתי לדמיין,
לראות הכול בראש.
הכול היה שם אתמול
וזה היה כל כך... האווירה הייתה מעולה.
זה אדיר.
אנחנו חולקים חוויות חזקות מאוד ולדעתי
מה שמעניין הוא שההיבט המשפחתי בא לידי ביטוי
בעובדה שכל החוויות השונות שלנו
נוגנו בו בזמן.
לא היה לנו זמן להתכונן, כמעט שלא ערכנו חזרות.
וצברנו חוויות בנפרד.
אז במובן הזה זה כמו מפגש איחוד משפחתי.
אני מרגישה שלווה שוב.
שסוף סוף הדברים זזים כמו שצריך שוב.
אנחנו שלמים.
ויש לנו עתיד.
- מוקדש לאליזבת -
- מוזיקה מאת אוליבייה מסייאן, 1992-1908 - י.