Suntem încântați că sunteți
primul public de când ne-am reunit.
N-am putut cânta împreună mult timp,
și acum a sosit momentul.
Vă rog să ne iertați greșelile.
Mai avem câteva imperfecțiuni.
ÎNCĂ FĂRĂ TITLU
FAGOT 2
DUPĂ 82 DE ZILE DE LITIGIU, ORCHESTRA SIMFONICĂ NEW YORK
VA CÂNTA DIN NOU.
IATĂ POVESTEA ACELEI ZILE.
Bradford Sharpe, primul meu film.
Primul pe peliculă. Sunt emoționat.
Nu are titlu.
Țineți minte, fiți naturali.
Fiți autentici, prezenți.
Te bucuri că o să cânți după atâta vreme?
Da. De abia aștept.
Sunt curioasă unde o să cântăm.
Cunoscându-l pe Rodrigo, cred că o să fie interesant.
Ce-ți place la oboi?
Ce-mi place la oboi?
Nici nu mai știu ce-mi place la oboi.
Știu doar că-mi place.
Oboiul, de fapt,
simbolizează sunetul iubirii.
Nu al iubirii romantice, ci al iubirii, în general, cred.
Warren Boyd.
Da?
Poftim. E pentru tine.
Până în spate.
Bob Sindicat.
Ai cântat asta?
- Da, în Suedia. Și e... - Nu știu.
E cam...
O nebunie.
- Nebunie? - Da.
Cântați pentru prima oară după mult timp.
Sunt curios: cum te simți acum?
De-abia aștept.
Am fost terminat în ultimele patru luni sau câte au fost.
Mă bucur că pot cânta în orchestră acum. E o senzație plăcută.
Cât de lung o să fie filmul?
- Știi... - Da.
Acum... Nu-mi place să vorbesc despre muncă în timp ce filmez.
Vreau doar să fiu cu voi. Ar putea fi...
Durata filmului depinde de voi.
Ce instrument invidiezi cel mai mult?
La ce ți-ar plăcea să știi să cânți?
Dee Dee.
- Percuție. - Da. Așa da.
Cum poți fi un percuționist bun?
Trebuie să-ți placă ce poate face timpul.
Poți să cânți pe ritm,
mai lent decât ritmul sau mai rapid ca el.
Și e interesant
că fiecare dirijor vrea timpi diferiți.
Am ajuns? Aici mergem?
Mergem la închisoare.
- Nu. - Bine.
- La naiba! - Coborâți,
- ...repede. - Nici nu mă surprinde.
Ce naiba?
Urcăm în autobuzul de colo.
Cel alb. Să ne grăbim puțin.
Deci nu vreau să vă aud, ca de obicei,
cu pauze de zece minute. Hai.
Ați auzit ce-a spus maestrul.
Repede, vă rog. Da, dră Joseph?
Vreau să filmez de jos.
Maestrul e complet imprevizibil.
Habar n-aveam unde mergem.
Și când Bob a văzut indicatorul către Rikers, mi-am zis: „Corect.”
De ce nu mi-am dat seama de la început?
Tipic pentru Rodrigo, nu?
Rodrigo tocmai s-a întors la noi și asta a fost ideea lui.
M-am gândit că e ceva neconvențional, dar e tipic pentru Rodrigo
și de asta îl ador.
Așa că mi-am zis: „Hai să încercăm.”
Voiam să-l încurajez pe Rodrigo, tocmai s-a întors,
așa că am zis: „Să încercăm.”
Are o orchestră de mărimea asta... Nu mă filma.
De fapt, filmează-mă, poate vreau să păstrez filmarea,
nu știu dacă o să...
Ce fel de documentar va fi,
dacă apar sau nu în el.
Să am câte una.
Poate una din fiecare.
Mai bine să mai rămână material,
știi ce zic?
A mai cântat o orchestră de mărimea asta aici?
- Nu. - Nu de mărimea asta.
E prima oară când avem o orchestră
care cântă în fața deținuților din Rikers Island.
Bine, doamnelor și domnilor.
Am ajuns la punctul de securitate din Rikers Island.
După ce coborâți din autobuz, veți primi instrucțiuni
despre cum să treceți de punctul de securitate, bine?
Bine, fiți atenți.
Codul Penal, 305.25 este o infracțiune de gradul D.
Cine are produse de contrabandă e arestat.
Aici nu discriminăm.
Fără telefoane, tutun, echipamente electronice.
Nu știam unde mergem.
Sincer, nu-mi păsa.
Aveam încredere că o să fie o experiență muzicală deosebită
și îmi plăcea.
Am ieșit și am văzut...
Era Manhattan, linia orizontului și...
Și gardul.
Era un fel de...
Era de o frumusețe ciudată.
NU SE VORBEȘTE ÎN SALA DE MESE
Să asculți muzică este... Un drept. Știi?
Și, în consecință, și să faci muzică,
dar să asculți acest gen de muzică este un drept, cred.
Cred că toți ar trebui...
Să aibă parte de așa ceva, pentru că îți dă liniște,
chiar dacă liniștea nu e permisă în lumea ta.
Muzica e cel mai mare numitor comun.
Căutăm motive de a cânta în continuare, ca orchestră.
Sus, spre linia orizontului, apoi revii,
dar să pară că-ți pasă de ce zice.
Și cred că găsim ceva aici,
nu știu ce,
dar numai făcând asta o să aflăm
- ...motivul pentru care suntem aici. - Frumos.
Ca toate lucrurile bune, o să se reflecte.
Și ei ne dau nouă ceva.
O să ne dea o modalitate...
un motiv să facem ce facem.
Ai emoții?
Da, într-un fel...
Dar în același timp,
o să fie, poate, cel mai bun public
pe care îl vom avea vreodată.
Azi o să cântăm mici bucăți de la același compozitor.
A luptat în Al Doilea Război Mondial.
Unde a fost luat prizonier.
Și majoritatea lucrărilor sale importante
sunt de când a fost prizonier.
La început, nu știam ce se întâmplă,
apoi am văzut orchestra.
Și mi-am zis: „Nu-mi place.”
M-am așezat și, pentru prima oară în viață,
mi-a plăcut. Pentru că e ceva...
ce am trăit pentru prima oară în viață.
N-am mai trăit așa ceva.
N-am mai auzit o astfel de muzică,
deși am locuit toată viața în New York,
n-am mai fost la un asemenea concert.
Deci a fost ceva nou.
Am închis ochii
și am lăsat instrumentele să vină la mine,
m-am simțit liber.
Era... Un alt fel de senzație.
Pot spune că eram în transă.
Eram aici fizic, dar emoțional, spiritual,
eram în altă parte.
Bine.
Messiaen
s-a folosit de toate simțurile când era în închisoare pentru a evada.
Credea că muzica ne dă puterea de a zbura.
Iubea păsările. Și printre ele era privighetoarea.
- Privighetoarea! - Privighetoarea.
Bine... A scris o piesă pentru privighetoare.
Este o pasăre care cântă doar noaptea.
Deci e o pasăre pe care nu o poți vedea,
dar pe care o poți auzi.
Cam ca Dumnezeu.
Ondes Martenot, interviu, scena unu.
Se pronunță...
Numele Martenot... e al inventatorului?
Inginerul care l-a construit.
Ce înseamnă „ondes”?
„Ondes” înseamnă „unde”.
Deci „unde” și numele lui?
Da, undele lui.
Am visat mereu să cânta la el într-o închisoare.
- Serios? - Da,
pentru că s-a născut dintr-o viziune utopică,
apoi e singurul sunet pe care Messiaen
l-a luat cu el în închisoare.
Da!
Messiaen era foarte sigur că, la sfârșit,
dragostea învinge tot
și că există speranță.
A scris bucata asta imediat după ce a ieșit din închisoare.
Deci iată încheierea.
Am vrut mereu să văd o orchestră, una simfonică.
Să îmi invit iubita, să mă îmbrac elegant.
E prima oară când sunt aici și orchestra...
A fost ceva special.
A fost foarte frumos.
Până ieri n-am mai văzut o orchestră cântând,
și a fost magnific,
nici nu pot descrie în cuvinte.
Mi se ridică părul pe mine.
A fost incredibil de memorabil să văd
cum închideau ochii și ascultau muzica.
A fost incredibil. Îmi voi aminti mereu.
Mă uitam la ei cum ascultă muzică
și se relaxează.
Puteam să adorm.
Îmi vedeam... M-am gândit la familia mea.
Mi-a oferit liniște, seninătate.
Puteam să și adorm,
să visez frumos.
Cu adevărat liniștitor.
Îmi veneau în minte multe,
uneori era tristețe, alteori fericire, viață, moarte.
Libertate.
Senzațiile întunecate au fost pozitive.
N-a existat nimic negativ în acel concert.
Am zâmbit de multe ori
și parcă mă pierdeam
când ascultam multe dintre acele sunete...
E dificil să te lași purtat
aș cum vrei cu adevărat.
Îți aduce o mulțime de senzații
și, da... Eram conectat cu mine însumi.
E o chestie unică în viață,
nu-i așa?
Minunat. Superb.
Mi-a plăcut.
Da.
M-a făcut să uit unde sunt. Cu siguranță.
M-a făcut să mă gândesc mult, păsările zburau,
a fost o zi foarte frumoasă.
Când am ieșit în curte azi,
am ieșit devreme,
m-am plimbat și am făcut sport.
Și, când am văzut, am zis: „Nu mai e nimic,
ieri era totul aici, dar azi
a dispărut totul, pur și simplu.”
M-am minunat. Dar încă îmi imaginam,
vedeam totul în mintea mea.
Ieri era totul acolo și...
Și a fost atât de... Senzațiile au fost geniale.
E grozav.
Am trăit împreună niște lucruri și cred
că e interesant că aspectul familiei a venit la pachet
cu faptul că toate trăirile noastre
au fost cântate atunci.
N-am avut timp de pregătire și am repetat foarte puțin.
Când ne-am adunat trăirile de a nu fi împreună...
În sensul ăsta, a fost ca o reuniune de familie.
Mă simt din nou liniștită.
Că lucrurile merg din nou așa cum trebuie.
Suntem un întreg.
Și avem un viitor.
PENTRU ELIZABETH
Subtitrarea: Ligia Constantinescu
Redactor Anca Tach Constantinescu