Ми знову разом і ми раді, що саме ви
є нашими першими глядачами.
Ви знаєте, що ми тривалий час не мали змогли зіграти разом,
але цей час настав.
Тож, якщо що, пробачте нам наші помилки.
Ми ще не встигли все відшліфувати.
Наразі без назви
ФАГОТ НОМЕР 2
V. ХВАЛА...
ПІСЛЯ 87-ДЕННОГО СТРАЙКУ НЬЮ-ЙОРКСЬКИЙ СИМФОНІЧНИЙ ОРКЕСТР
ПОВЕРТАЄТЬСЯ ДО МУЗИКИ.
ЦЕ ІСТОРІЯ ТОГО ДНЯ.
Бредфорд Шарп, мій перший фільм
Знімаю його на плівку і трохи нервуюся.
Він поки без назви.
Люди, просто поводьтеся природно.
Будьте справжніми, будьте в моменті.
Уже хочеться зіграти разом після такої тривалої розлуки?
Так, дуже хочеться.
Також цікаво, де ми гратимемо.
Знаючи Родріґо, я цілком упевнена, що це буде щось цікаве.
А чим тебе приваблює гобой?
Чим приваблює гобой?
Я вже й не знаю.
Я лише знаю, що люблю його.
Гобой — це начебто
звук любові.
Не романтичної любові, але любові загалом.
Воррене Бойд.
Так?
Ось, це для тебе.
Отуди в самий кінець.
Боб із профспілки.
Ти це грав?
-Колись було у Швеції. -Не знаю...
Це якось...
Якось дивно.
-Якось дивно? -Ага.
Вперше зіграєте разом після довгої перерви.
Мені цікаво, що ви зараз відчуваєте?
Ну, я не можу дочекатися.
Я вже про це останні чотири, чи скільки там, місяців мрію.
Я рада, що зараз на заміні. Дуже рада.
А довгий фільм має бути?
-Ну... -Ага.
Не хочу говорити про це, поки ми ще в процесі.
Просто хочу побути з вами.
Та й це від вас залежатиме.
Чиєму інструменту ви найбільше заздрите?
На чому б найбільше хотіли вміти грати?
Ді Ді.
-Ударні. -Оце інша розмова.
Яким має бути хороший ударник?
Треба по-справжньому любити всі варіанти ритмів.
Можна грати в такт,
можна випереджати його чи бути позаду.
І цікаво, що
кожен диригент вимагає щось інше.
Що, ми вже на місці? Ми сюди мали приїхати?
ОСТРІВ РАЙКЕРС
Нас посадять.
-Ні, ні. -Усе гаразд.
-От чорт! -Так, час виходити.
-Швиденько. -Я не здивована.
Що це, в біса, таке?
Що ж, нам треба в той автобус.
Отой білий. А ще ми трохи запізнюємось.
Тому давайте без усього цього, без 10-хвилинних
перерв і решти такого.
Гаразд, ви почули Маестро.
Рухаємось, так. Так, пане Джозеф?
Униз, ходімо вниз.
Маестро. Сама непередбачуваність.
Я й не здогадувався, куди ми їдемо.
І коли Боб побачив вказівник «Райкерсу», я подумав: «То ось воно що».
Як я зразу не здогадався?
Це ж типовий Родріґо, правда?
Родріґо щойно до нас повернувся, і це була його ідея.
Я подумала, що це доволі нестандартно, але в цьому весь Родріґо,
і за це я його люблю.
Тож я подумала: «Чому б не спробувати?»
Я хотіла підтримати Родріґо, бо він щойно повернувся,
і подумала: «Чому б не спробувати?»
Оркестр такого масштабу... Не знімай мене!
Власне, можеш знімати, раптом потім треба буде...
Не знаю, яким буде
цей документальний фільм,
чи я буду в кадрі, чи ні.
Тому краще мати і те, й те.
Так, і те, й те.
Краще забагато тканини, і потім підігнути штани,
розумієш, про що я?
Чи грав тут коли-небудь оркестр такого масштабу?
-Ні. -Ні, не такого масштабу.
Це вперше оркестр
гратиме для в'язнів «Райкерса».
Що ж, пані на панове,
це контрольно-пропускний пункт острову Райкерс.
Коли ви вийдете з автобуса, отримаєте подальші інструкції
щодо проходження контролю, гаразд?
Так, народ, слухайте.
Стаття 305 пункт 25. Кримінальне правопорушення класу D.
Будь кого із забороненим можуть арештувати.
На острові Райкерс нема дискримінації.
Ніяких мобільних телефонів, тютюну, електронного обладнання.
Я не знав, куди ми прямуємо.
І мені було байдуже.
Я знав, що це буде неймовірний музичний досвід,
і цього було достатньо.
Ми вийшли, і там...
Знаєте, є обрії Мангеттена,
а тут одразу колюча огорожа.
І це було...
Дико красиво.
ЗБЕРІГАЙТЕ ТИШУ В ЇДАЛЬНІ
Мати можливість слухати музику — це право кожного. Розумієте?
І так само творити музику.
Але слухати таку музику — це точно право.
Це щось, що має бути...
Має бути дозволеним кожному, адже це приносить спокій,
навіть як спокою не місце у твоєму світі.
Музика — це найбільший спільний знаменник.
Ми шукаємо причини продовжувати грати разом як оркестр.
Захопи небо, а потім повернися,
наче нам не все одно, що він каже.
Тож ми тут щось знайдемо,
хоча не знаю, що це буде,
але тільки роблячи це, ми дізнаємося
-справжню причину, чому ми тут. -Гарно.
Як і все хороше, воно до нас повернеться.
Вони повернуть нам наше добро.
Вони дадуть нам шанс...
знайти причину того, чому ми робимо те, що робимо.
Нервуєтесь?
Так. Ще й як...
Але ще й думаю,
що це будуть чи не найкращі глядачі,
яких нам пощастить зустріти.
Сьогодні ми гратимемо уривки з творів одного й того ж композитора.
Олів'є Мессіана.
Він воював у Другій світовій війні.
Тоді потрапив у полон.
І його найяскравіші роботи були
написані тоді, коли він був у в'язниці.
Спершу я не розумів, що відбувається,
а потім побачив оркестр.
І подумав: «Та не люблю я таке».
Але коли я всівся, я вперше в житті
насолодився музикою. Бо це щось...
З чим я стикнувся вперше в житті.
Ще такого не було.
Я ніколи не чув такої музики,
хоча все життя прожив у Нью-Йорку,
ніколи не був на такому концерті, ні.
Це унікальні враження.
Я просто заплющив очі
і дозволив інструментам достукатись до мене,
і на мить я відчув свободу.
Це було, це було... Геть інше відчуття.
Можна було б подумати, що я в трансі.
Фізично я був тут, але емоційно,
духовно, я був деінде.
Гаразд.
Тож Мессіан використовував
усі свої органи чуття, щоб утекти від усвідомлення того, що він у в'язниці.
Він вірив, що музика окриляє.
Він любив пташок. А надто солов'їв.
-Соловей! -Отак!
Тож він написав музику для солов'я.
А це пташка, що співає тільки вночі.
Це пташка, яку рідко коли побачиш,
але часто можеш почути.
Наче Бога.
Хвилі Мартено. Інтерв'ю. Дубль перший.
Це вимовляється...
ХВИЛІ МАРТЕНО
Мартено — це прізвище винахідника?
Інженера, який створив це.
А чому хвилі?
Бо типу неземний звук.
Неземний звук Мартено?
Так, щось таке.
Я завжди уявляла, що гратиму на такому інструменті у в'язниці.
-Справді? -Так,
бо він наче частинка його утопії,
а ще це єдиний звук, який Мессіан
забрав із собою у в'язницю.
Так!
Мессіан був певен, що врешті-решт
любов переможе усе
і що надія завжди є.
Він написав це одразу після того, як вийшов на волю.
Ось кінцівка.
Я завжди хотів послухати симфонічний оркестр.
Типу запросити дівчину, гарно вдягтися.
Це я вперше маю таку можливість...
Це неймовірний досвід.
Прекрасний досвід.
Я ніколи раніше не мав нагоди послухати симфонічний оркестр,
і це було неймовірно.
Я не можу навіть це описати.
У мене волосся дибки стало.
Я запам'ятав момент, коли вони
заплющили очі й просто слухали.
Це було неймовірно. Це... Це зі мною залишиться назавжди.
Дивитися, як вони слухають музику
і дають собі волю.
Я ніби геть відключився.
Я просто... Я задумався про свою сім'ю.
І це був такий душевний спокій.
Що я міг би заснути,
і мені снилося б щось добре.
Простий чистий спокій.
Я наче відчув увесь спектр емоцій,
щось похмуре, щось світле, життя і смерть.
Свобода.
Усе погане стало світлішим.
У тому дні не було нічого поганого.
Я часто всміхався
і наче загубився, розумієте,
розчинився у звуках.
Знаєте, часом буває тяжко дати собі волю,
так, як справді хочеться, але так,
це наповнило мене різними відчуттями...
і я ніби відчув сам себе.
Це будуть унікальні відчуття,
правда?
Чудово. Так прекрасно.
Я отримав насолоду.
Так.
Це перенесло мене кудись. Так.
Я почав думати про всяке, про пташині польоти,
це був чудовий день.
І коли вийшов провітритись,
було досить рано,
я трішки позаймався спортом.
І я подумав: «Овва, усе зникло,
вчора усе це було тут, а сьогодні
нічого не лишилося».
Я здивувався. Але все ще міг уявити
й побачити все в уяві.
Усе було там учора...
І все було таким... Була така чудова атмосфера.
Неймовірно.
Ми маємо цей спільний емоційний досвід,
і ми ніби стали сім'єю, поєднавши
такі різні досвіди та почуття,
які ми перетворили на музику.
У нас не було часу на репетиції.
Тож коли ми зрозуміли, як це — бути нарізно,
це відчувалося як возз'єднання сім'ї.
Я знову в мирі й спокої.
Усе нарешті так, як і має бути.
Ми об'єднані.
І в нас є майбутнє.
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ ЕЛІЗАБЕТ