Rodrigo?
S-a trezit copilul.
Bine.
Vino-ncoace.
Nu-i nimic.
Bine.
La naiba, am nevoie de ajutor acum.
Rodrigo!
Unde naiba ești?
- Sunt aici, Hailey. - Bine.
Ludwig și Gustav au nevoie de biberon, iar Igor și Wolfgang trebuie schimbați.
Dar nu pot, Hailey,
fac o piesă uimitoare cu niște muzicieni Yanomami.
E incredibil.
Dar pot să-ți suflu niște praf halucinogen pe nas.
- Bine. - Ridică capul. Bine?
- Ești gata? - Bine.
Mozart în junglă
Tocmai am avut un vis intens.
Ce vis?
Aveam opt copii sau poate mai mulți.
- Prea mulți ca să-i număr. - E un vis super.
- Stai. O secundă. - Scumpule, e 4.00.
- Cum mi-ai zis? - Scuze.
În legătură cu festivalul Mahler, sunt de acord cu cinci.
Nu, cinci mai.
Simfonia a doua.
Discut cu oameni din toată Europa.
Scuze, scumpo. Durează o secundă.
Hai să nu zicem așa. Îmi amintește de părinți.
„Părinți”? Da.
Guillaume, da.
Mi-ar plăcea să vin în Maroc, să cânt cu o orchestră de beduini,
dar trebuie să fiu la un festival din Lisabona în ziua aia.
Știu, sună incredibil.
Poate renunț la Lisabona.
De ce nu-ți cunosc părinții?
Pentru că nu vreau să fugi de mine.
Și mă întorc în două zile. Va fi o călătorie foarte scurtă.
Trebuie să închid. Da, a venit o fată frumoasă.
Da, bine. Pa. Ciao. Pa!
E ora 4.00.
N-am făcut niciodată sex la 4.00.
- Nu cred că e posibil. - N-am făcut.
Se spune că sexul de la ora 4.00 e incredibil.
Poate că ar trebui să facem, înainte să devină sex de ora 5.00.
Bine, hai. Acum, unu, doi, trei, listo.
E telefonul meu?
Da. Te superi dacă-l folosesc?
Puțin.
Ați făcut sex pe la 4.00?
Da, Shawn.
A fost bine. Foarte frumos. Mulțumim.
Credeam că auzi.
Până și vecinul care cântă la tubă cred că a auzit, și el e surd.
Măcar face cineva sex în casa asta.
Am auzit.
Bine. Am vrut să auzi.
Ce e la micul dejun?
Flori de zucchini prăjite, no flor de calabaza, și niște papaya.
În forme de note muzicale.
Da, și niște pan dulce și asta, care...
Nu știu cum se cheamă în engleză. E zapote.
Eu am făcut cafea.
Nu se poate să mai mănânc așa.
- Rodrigo? - Da, Shawn?
- Locuiești aici acum? - Poftim?
Ți-am întrebat iubitul dacă stă aici acum.
„Iubit”?
Nu mi s-a mai spus „iubit” până acum. E prima dată.
„Iubit.”
De ce crezi că locuiește aici?
A stat aici în fiecare noapte.
- Nu e o problemă. - Deloc.
Dar nu am bani de chirie săptămâna asta...
- Shawn. - Și... Sebastian.
Chiria. Da, știu.
E crimă, muzicienii să dea chirie.
Și totuși plătesc.
Ce ziceți să plătesc chiria pe un an?
Nu.
- De ce nu? - Pentru că nu mă întreții.
- Dar îmi spui „scumpule” mereu. - E altceva.
Poți să mă întreții pe mine. N-am nimic împotrivă.
Nu te mai da la el.
Apropo, felicitări pentru recenzia la Ralph Vaughan Williams azi.
- Nu cuvântul cu R. - Recenzie?
„Orchestra simfonică New York atinge noi culmi
sub mâinile din ce în ce mai mature ale maestrului DeSousa.” Vezi?
„Din ce în ce mai mature”? Dă-o-ncoace. Mersi, Shawn.
„Din ce în ce mai mature.”
La naiba!
- Hei! - E o porcărie.
Bine, revino-ți.
- Da. - E în regulă.
Scuze. Doar că... E...
E ce e. E recenzia asta.
E problema mea, nu a voastră. Și nici a nimănui.
- E o porcărie. - E de bine.
Pa, scumpo.
- Bună. El e cumva... - Nu, doar seamănă cu el.
ORCHESTRA SIMFONICĂ DIN NEW YORK
Pavel!
Când e normal, într-o relație romantică normală,
să cunoști părinții iubitei?
Aud șobolani.
Auzi șobolani?
S-a oprit.
Bob Sindicat, ce zici?
Eu i-am cunoscut pe părinții soției
când au venit să o ajute să se mute în timpul divorțului.
Erau de treabă.
- La naiba. - Da.
Salutare! M-am întors!
Și aceasta e lecția mea de oboi, iar ea e profesoara mea de oboi, Hailey!
- Bună. - Bun. Ca să cânți la oboi,
trebuie să sufli tare în niște bucăți de paie...
Să vă arăt.
Și ți se umflă gâtul și arăți oribil.
Hailey, de ce ai vrut să cânți la oboi?
Ca să arăt oribil.
A fost bine. O repetiție bună.
Foarte bine, Bob Sindicat.
- Al doilea oboi. Arlen. - Da.
Da. Ai intrat cam târziu.
Da? Scuze, am...
Ești un pic înțepenit, să știi.
Nu cântai cu patimă.
Eu nu... Niciun pic de patimă. Ca un cadavru, serios.
Aproape ca un om mort. Ai cântat ca un mort.
Doamne. Scuze, maestre, am...
Dar toți ceilalți au cântat bine.
- Da. - Mersi.
Maestre, vreau să confirm
că vii la comitetul de capital pentru fondul de construire.
Gloria, fii serioasă. Nu cred în pedeapsa capitală!
Ce tot zici?
Deci vii?
Bine.
Măiestrie. Bine!
Ai grijă la muște, închide gura.
Bine. Hopa! Stai așa. Ce naiba e asta?
- Ce? - Ce-i asta?
Parcă gâdili boașele unui elefant.
E stilul lui Rodrigo. Inventează niște gesturi originale.
- Și dacă nu am? - Fii serioasă. Te rog.
Știi că ești o ciudată, nu te mai ascunde.
Mulțumesc.
La naiba, nu știam că îl imit.
Era de așteptat, nu?
Tot timpul l-ai admirat din secțiunea suflătorilor.
Ești drona lui.
Nu sunt drona lui. Retrage-ți cuvintele.
Am atins o coardă sensibilă?
Ți-au răspuns cei de la competiția din Tokyo?
- Nu cred că mă acceptă. - „Nu cred că mă acceptă.”
Eu cred că o să te accepte. Și să nu-l imiți pe Rodrigo.
Care se pare că se imită singur zilele astea, apropo.
Ce vrei să spui?
Înseamnă că orchestra evită orice risc
de când s-a întors el din Italia.
Are nevoie de un dirijor cu boașe.
Sau cu ovare. Niște ovare mari.
Haide.
Nu trebuia să fii înăuntru?
M-au dat afară.
Dat afară? Cine te-a dat afară?
Dirijorul ăla nesimțit.
„Dirijorul nesimțit”? De ce te-a dat afară?
Pentru că eu cânt bine, iar ceilalți, aiurea.
Nu e corect. Nu de deloc corect.
Nu ești cam mare ca să fumezi?
Vrei să zici „cam mic”?
Nu, eu m-am lăsat de fumat la 12 ani, Ricky.
De unde știi cum mă cheamă?
Știu cum te cheamă pentru că știi cum mă cheamă.
- Da. - Deci știu.
Maestrul Rodrigo. Omul cu taco.
„Taco super-duri de la Delgado.”
Încetează.
- „Taco.” - Nu. Serios, nu.
Sunt amintiri urâte. Oribil.
Mă rog, hai să intrăm. Să vedem ce face orchestra.
- Cântă nasol. - Știu.
Dar e un supererou pe nume Kalimán
care spunea „serenidad y paciencia”.
„Seninătate și răbdare.”
Ți-am zis, cântă nasol.
Da. Asta pentru că le lipsește percuționistul vedetă.
Du-te acolo.
- Maestre, o să învățăm. Cu pași de copil. - Da.
Pentru un copil, un pas de copil e doar un pas.
Așa e.
- Ți-am zis să pleci. - Dacă nu te porți frumos.
Dacă nu, mă plesnești?
Maestre, îi deranjează pe ceilalți.
Aruncă cu bagheta în el. Așa-mi făcea maestrul Rivera.
Mi-ar plăcea, dar o să fiu arestat.
- Maestre, putem vorbi o clipă? - Da.
Avem de rezolvat câteva probleme.
„Probleme.” Să vorbim despre ele.
Arcușurile de vioară gratuite din Dusseldorf
au termite.
La naiba. Ce e cu Dusseldorful? Îmi plăcea.
Ne trebuie un profesor de suflători,
iar profesorul de alămuri pleacă în Wisconsin.
- Ce e Wisconsin? - Un stat. Statul Wisconsin.
Wisconsin e un stat?
Wisconsin?
Wisconsin!
Te înșeli, nu e un stat.
- Toaleta băieților s-a stricat iar. - O repar eu.
Nu mai putem amâna întâlnirea cu comitetul.
Și copiilor le trebuie dulapuri.
Și ne mai trebuie instrumente.
Am o idee. Urmați-mă.
Ascultați. Am fost informat
că sunt niște probleme cu dulapurile, comitetele, viorile...
- Toalete. - Da, și cu toaletele.
Și cunosc persoana perfectă care va rezolva problemele.
- Gloria? - Nu.
Ludwig van Beethoven.
Da, în două luni, Orchestra de Tineret a Maestrului Rivera
va cânta la August Memorial Hall Simfonia a V-a a lui Beethoven.
- Nu pot. - Ba da.
Ba nu.
Le trebuie un scop. O moară împotriva căreia să lupte.
Cât pe ce.
La naiba, o facem!
O să reușim,
- ...dar nu mai vorbi urât. - Baftă.
Nu e frumos.
Îmi dau demisia.
Bine.
Ba nu, ești concediat.
- Demisia. - Concediat.
- Demisia! - Concediat.
- Îmi dau demisia. - Bine. Ești concediat.
Nu-i nimic. Ești concediat.
Câți am avut? Vreo trei, nu?
- Da! - Bun, să încercăm cu al patrulea.
- Bună, Cynthia! - Nu, sunt iubitul.
Trebuie să-ți luăm un telefon.
Nu e necesar. Ce faci acum?
Am cântat la oboi pentru o pisică tristă.
Dar tu?
Vrei să vii acasă la mine la prânz?
- Tu n-ai o casă. - Ba am o casă.
Am un loc într-o casă.
La Gloria acasă? E acasă?
Nu, are o întâlnire oribilă. Ceva, nu știu.
Vrei să vii?
Deci ai ratat întâlnirea pentru campania de capital?
Da, Hailey.
Nu-mi plac întâlnirile despre întâlniri.
De ce ai fost de acord să mergi?
Pentru că trebuia, Hailey.
Am spus că merg.
Dar dacă nu mergi, atunci...
Mă duc să fac mate.
Mă duc să fac coniac.
Bun, am o întâlnire la 14.30. Trebuie să fie una scurtă.
Ce zici de două scurte?
De ce te gândești mereu la desert înainte de felul principal?
Pentru că desertul are sâni ca Venus din Milo, dar mai mișto.
Și brațe.
Ce naiba?
Rutledge?
Nu, recunosc chicotitul ăla insipid oriunde.
- Rutledge! - Bună!
E kimonoul meu?
Nu, e al lui Rodrigo.
Ba nu, amândouă sunt ale Gloriei.
Ce cauți aici?
Ea locuiește aici, eu sunt cel care se culcă cu ea,
așa că fă calculele.
Și de când vă jucați voi doi de-a ascunsul baghetei?
Doamne, ce penibil. Pur și simplu penibil.
Nu, nu e penibil.
Nu trebuie să-ți fie rușine.
Da, facem mult sex în ultimul timp.
Pentru că eu sunt iubitul.
E oribil.
Nu, Thomas. De ce e oribil?
Pentru că ea e o dirijoare foarte promițătoare,
care încearcă să-și facă un nume.
Poate că nu e așa de înțelept să ai o aventură
cu un dirijor mai în vârstă, cu vechime.
„Dirijor mai în vârstă, cu vechime.” Thomas, e foarte jignitor.
Eu cred că e grozav și era și timpul.
Aștept asta de când ai târât-o în biroul meu
și ai spus: „Cântă cu patimă.”
Crezi că e frumos că și-o trag în apartamentul tău?
Da.
Și dacă vrei să mai faci sex în apartamentul ăsta, poartă-te frumos.
Felicitări, dragilor, sunt sigur că o să meargă strună.
Așa o să fie.
Ne vedem în 20 de minute.
Treizeci.
Trece-mi-o în cont.
Toți dirijorii beau bere înainte de repetiții?
Doar cei promițători.
Ar trebui să-ți aduci părinții la New York, în vizită.
Da, ca să dirijez așa...
Mă gândeam să vindem câteva bilete.
Știi că poți cânta oricând aici,
dar e deprimant să fie gol aici în fiecare marți.
Crezi că e deprimant?
Iubitul meu dirijează orchestra.
Iubitul tău? E iubitul tău acum?
Da. Așa spune el, că e iubitul meu.
Dar cred că nu știe ce înseamnă asta
și îi place să o spună de multe ori. Nu e ceva serios.
Ești sigură?
Da. În Veneția, când m-a sărutat,
i-am zis, gen: „I-ai zis La Fiammei că o iubești.”
Și el: „Da, am vorbit serios pe moment,
dar apoi a fost un alt moment și încă unul.”
Tipic pentru Rodrigo.
E un fluture emoțional, gen...
Spui „gen” de multe ori.
Faci așa când ești agitată.
Da, sunt agitată.
De ce sunt așa agitată?
Pentru că e Rodrigo DeSousa.
Da, și eu sunt Hailey Rutledge.
Ce jalnic!
„Hailey Rutledge” de la țară.
Să nu-l mai lași să te tundă.
Da. Nu.
Poți să încetezi?
- Arată bine. - Da, eu...
Nu ai o oglindă în față.
Vrea să-mi cunoască părinții.
Îți imaginezi, el și tata în aceeași cameră?
Ca și cum s-ar întâlni Clark Kent și Superman.
E atât de faimos!
Și n-a contat până acum, dar acum e ca...
Acum îi dirijezi bagheta.
Da, acum e mai complicat.
Și a aflat și Thomas și a zis că-mi distrug cariera.
Și toți cei de la Ferndale
se întreabă de ce Rodrigo DeSousa e acolo mereu.
Nu se întreabă. Știu că e pentru sex.
Dar nu știu cu cine.
Deși bănuiesc că e cu încântătorul violist de la etajul cinci.
Care ar putea sparge diamante cu pomeții.
- Ce pomeți? - Du-te naibii.
Înapoi la bilete. Vă trebuie o identitate.
Gen „Ansamblul care cântă fără pantaloni”.
Sau „Ansamblul care cântă coloane sonore de groază cu patru harpe”.
Sau „Ansamblul care cântă doar compozitoare
închise pentru că și-au omorât soțul”.
- Nu e o idee rea. - Ansamblul fără pantaloni?
Vreau să vorbim despre ceva.
Știu. Îmi revine herpesul. De ce a trebuit să fiu cântăreț la flaut?
Nu despre asta. Dar îmi pare rău, Morgan.
De acum, Ansamblul Scobitorilor Asurzitoare
o să cânte numai
muzica compozitoarelor contemporane de avangardă.
- Îmi place ideea. - Mie mi-a plăcut primul.
Mersi, Sebastian.
Tare. Poate vă schimbați numele.
Vrem să îi oferim fiului tău, Ricky, lecții private
cu percuționistul nostru principal din orchestra New York.
- Adică el? - Nu fi așa sceptică.
- Arăți ca un hipiot. - Chiar sunt un hipiot.
Ești prea bătrân pentru percuție.
Jalnic.
Acum tu.
- La naiba! - Ai grijă cum vorbești!
Te pricepi, băiete.
Da, dar nu știu dacă e realist să creadă că ajunge muzician profesionist.
Poate e realist, poate că nu. Dar are talent.
- Și tu ești în orchestră? - Da.
Mă întorc după ce mă refac după o operație.
Deci o rană îți poate distruge cariera? Groaznic.
Bine nu e. Ce nu face omul pentru dragoste!
Oricum, joia la 18.00 am liber.
Îmi pare rău.
Ne ajută la restaurant după-amiaza.
Muncă de sclav.
Dacă pot să îi găsesc un bun înlocuitor?
Unul foarte modest.
Adică cine?
Bine, două mofongos.
- Mofongos. - Arroz con gandules.
Bine, deci mofongos sunt aici, nu?
Mulțumim că ai venit aici.
Rodrigo e greu de găsit uneori.
Exact de asta vreau să lucrez cu el.
Sunt surprins să te văd, maestre Pembridge.
Mulțumesc. Eu sunt doar directorul muzical executiv extern.
Aiurea. Maestrul Pembridge face parte din echipa orchestrei.
Și ne bucurăm foarte mult
să colaborăm cu tine cu noua ta companie de balet.
Mi-a plăcut mult Spărgătorul de nuci punk.
Ce succes a avut! L-ați jucat de...
L-am jucat prea mult.
Egon! Mă bucur să te cunosc. De abia aștept să vorbim.
Dar iată meniurile întâi.
Bine.
Azi n-avem meniu special, fiindcă totul e special.
Lucrezi aici acum?
Joia după-amiază, da.
E foarte misterios. Ca tine, Egon.
Vorbind de mistere, ce e pastelón?
Pastelón e foarte bun. Are banane și...
Tot ce e cu banane e bun.
Povestește-ne despre acest proiect.
E un balet care nu are public.
Balet pentru un public nou. Sună fantastic.
Nu pentru un public nou, ci unul care nu are public.
Rodrigo, aș vrea să lucrez cu tine la un balet modern.
E o poveste faustiană văzută prin ochii unui mare dirijor.
Îmi place. Sună bine.
- Da? Îți place Faust? - Da!
Scuze. Cum adică „fără public”?
Mi se pare că publicul e un concept învechit.
Cred că succesul meu cu Spărgătorul de nuci
a fost ca o fiară care se hrănea din mine.
La început parcă era un copil, apoi, o căpușă.
Se hrănea cu mine.
Avea față de porc?
Care te fugărea prin pădure
în timp ce încercai să-ți dai pantalonii jos?
Și încerca să mănânce la merde din fundul tău?
- Nu, dar îmi place ideea. - Scârbos.
Dar noi pentru public facem ce facem.
Tu nu ești interpretă.
Trebuie să te contrazic. Ai auzit-o cântând?
Pentru cine cânți?
Pentru el, mai mult. Dar...
E o singură persoană. Nu e un public.
- Touché. E foarte... - Nu-i așa?
Cred că un artist privește ori în interior, ori în exterior.
E greu să le faci pe ambele simultan.
E ca un strănut sau un anevrism.
E foarte frumos.
- Da? - Da.
Îmi place. E foarte tare. Și...
- Comanda e gata! - Bine.
E cam nebunesc. Nu spun niciodată asta.
Gândiți-vă ce vreți să beți, da? E foarte frumos.
Foarte bun chelner.
Raleigh, Durham. Carolina de Nord. Toată lumea la bord.
Hailey!
- Rodrigo! - Mă temeam că nu te prind!
- Da! Aici stai? - Da.
Ia loc. Vreau să vorbim.
- Autobuzul pleacă. - Stai jos.
- Ce e? - Nu e nimic.
Vreau să-ți cunosc părinții.
- De ce? - Pentru că sunt iubitul.
Și pentru că a sosit timpul, Hailey.
Lucram la restaurant...
Ce?
Lucrez într-un restaurant portorican.
Mă rog, au venit cu Egon, coregraful.
Știi că autobuzul pleacă.
Știu.
Vrea să colaborăm, e un concept de balet fără public.
Incredibil, nu?
Mi-a zis că publicul e un concept depășit
și că publicul îl suge sau ceva ciudat.
Dar când a spus asta mi-am zis:
„Nu vreau să mă gândesc la public.
Vreau doar să fiu cu iubita mea, Hailey.”
Știi că e o călătorie de zece ore?
Habar n-aveam.
Nu-i nimic. Dacă suntem împreună, e bine.
Te bucuri că am venit, nu?
Al meu e... Cred că al meu e blocat.
Subtitrarea: Ligia Constantinescu
Redactor Anca Tach Constantinescu