Моцарт у джунглях
Слухай.
Я тут спостерігав за ними. Вони тобі не рівня.
У техніці виконання чи виконанні.
Тож іди туди й покажи суддям, як добре ти вмієш грати.
Номер 62? Твоя черга. Усе готово?
У тебе чудово вийде. Я вже заглянув у майбутнє.
Номер 62. Гейлі Ратледж.
ФІНАЛ РЕГІОНАЛЬНИХ ЗМАГАНЬ ОРКЕСТРІВ 2002
Гейлі! Господи!
Гейлі, що з тобою не так?
Ти чим думаєш?
ПРИЛАДДЯ
Як ти свою вулицю впізнаєш?
Тобто?
Усе однаково виглядає.
Не мені.
Не тобі?
Ні, вони всі різні.
Ти про що читаєш?
Про чорні діри?
Як би то її спитати?
Вона сама до тебе прийде.
Завжди тиснеш на неї.
Я не тисну.
Її нема тут, аби на неї тиснути.
- Там на дереві чоловік. - Що?
Там на японський клен виліз чоловік.
Подзвонити комусь чи що?
Стривай.
- Родріґо де Соуза? - Так, вітаю.
Це диригент Гейлі. Яка честь!
- Привіт. - Салют.
Як то ви в нас на дереві?
Це неймовірне дерево. Тому я виліз на нього.
І ви приїхали на якийсь майстер-клас із Гейлі чи...
У школі всі дуже б зраділи.
Ні, усі майстер-класи нині її.
Я просто її хлопець.
Привіт!
- О боже! Твоє волосся! - Привіт.
- Це я зробив. Я підстриг. - Привіт, мамо. Привіт.
- Привіт, тату. - Нарешті ти вдома.
Сподіваюся, сподобається.
Можеш зробити мені послугу? Це щодо батьків.
- Вони мені вже подобаються. - Це мине.
Але я не про це.
Можеш не згадувати прослуховування?
Яке?
Коли я не потрапила в оркестр.
І ще не згадуй, що я диригую.
Просто скажи, що я на заміні в оркестрі, що все добре.
Так, тобі слід частіше заміняти когось, бо всі сумують.
Але нам від цього стане тільки гірше.
Ми не маємо виходити з орбіти одне одного.
Ми можемо разом крутитися.
Так, але поки що ти зірка,
а я космічне сміття.
З цього й складаються зірки.
Часом дітям важко видати стабільний звук,
та їй це вдалося на першому занятті.
Зазвичай на змагання беруть старших за 12 років, а їй було 10.
Вимагали, щоб вона пішла.
Коли їй було 11, її вчителька сказала мені, що в неї великий талант.
- У неї чудове звучання. - Так. Ага.
Коли я вперше її почув, то в мене були пташки в животі.
Не метелики?
Ні, пташки.
І я колись трохи грав.
Справді?
І коли в нас буде концерт батька й доньки?
У коледжі я зрозумів, що є інженерія і є музика,
що не можу бути найкращим в обох аспектах.
Інженерія? Що саме ви робите?
Моя компанія запускає супутники в космос,
відслідковує сигнали та хвилі.
То чи правда, що темна матерія неймовірно текуча
і що вона постійно змінюється?
Це би пояснило, чому галактики не розлітаються.
Агов. Ти готова до завтрашнього заняття?
- Ага. - Я теж.
Агов.
- Йому можна прийти, а мені ні? - Саме так.
То як довго ви вже разом?
- Місяці... - Роки.
Родріґо, то де саме в Нью-Йорку ти живеш?
Я живу в Гейлі.
Ні, він не живе в мені.
У нього своя квартира, де всі його речі,
часом лишається в мене.
Ні, у мене нема ні квартири, ні речей.
Ми нестандартна пара.
Тобто?
У нас усе не так, як у вас.
Хоча ми дуже стандартні, у нас є новини.
У неділю ми плануємо оновити свої обітниці.
Тридцять років.
Чудово! Вітаю!
- Справді? - Невеличка церемонія неподалік.
Я сподівався, що ти щось зіграєш.
Я б з радістю, але мені в той день треба додому.
Можеш лишитися на годину.
Ну, ми можемо залишитись.
- Ні. - Сядемо на наступний автобус.
Ні, бо в мене репетиція,
тоді нічого не вийде.
Я не можу. Вибачте.
І як твоя практика?
Добре.
- Багато маєш замін? - Так, вона постійно заміняє.
Коли нам потрібна заміна, вона тут як тут.
Вона вже немов сім'я.
Звучить непогано.
Будуть якісь вакансії незабаром?
Це важко передбачити.
Вони ж колись помруть.
Думаєш, у неї є шанс?
Так, є. Якщо вона би цього хотіла.
Було б чудово,
адже всі в оркестрі хотіли б, щоб вона знову...
Дякую дуже.
- Добре. - Так.
Будьмо!
- Чути це з твоїх вуст дуже важливо. - Дякую.
Будьмо!
Знаєш, тепер я розумію,
звідки походить «ти або найкраща, або відстій».
Ти точно не хочеш на церемонію прийти?
Так.
Не хочу підтримувати ці дивні стосунки.
Він не дуже добре до неї ставиться.
Це тварина?
Ага.
Ця тварина дуже сумна й самотня.
Боже. Гаразд. Ходімо. Давай.
Ходімо.
Це твоя мама?
Закінчилось?
Ні, вони досі в процесі.
Схоже, у їхніх стосунках друга весна.
- Або й перша. - Ні, друга.
Так у Японії кажуть.
Коли ти дорослішаєш, і все одно можеш бути дурним чи дитинячим.
Це твоя друга весна.
Насолоджуйся тишею.
Буде дуже смішно, якщо колись ми тут житимемо.
Правда? З дітьми.
Це навряд чи станеться.
Але уяви... Ну, всяке може бути.
Не думаю, що таке станеться.
Бо через два місяці ти зустрінеш
якусь відому оперну співачку чи художницю з біполярним розладом,
а рік по тому ми знову цілуватимемось казна-де.
І все. З нами так завжди.
Я зараз не такий.
Так, зараз. Але ти ж не звичайна людина.
Ти...
магічний музичний ельф.
Якби я був ельфом, я б сказав.
Точно?
Я людина, Гейлі, людина.
- Я знаю, що ти людина. - Ага.
Ти найкраща людина.
І я рада, що ти тут.
І я.
Ельф.
Так!
Що? Це хто тебе так втішив?
Папа!
Папа з нами!
Він приведе своїх шанувальників.
Католиків?
З інстаграму.
Він хоче почути «Силу долі» Верді.
Я б не міг це зробити?
Бо з Родріґо він ще засне.
У «Нью-Йорк таймс» з тобою не погодились би, не будь буркотуном.
Я попереджаю.
Ти така рада, бо Папа прийде на вечерю,
а кухар готує гівняний пиріг.
Агов, Глоріє! Круті у вас відгуки! Вітаю!
Дякую!
- Таксі! - А як щодо...
Як щодо вечора, який я хочу організувати?
У мене так багато ідей, треба їх десь використати.
Якщо це для тебе важливо, то ми заплануємо щось на наступний рік.
Почитай газети. Ми до того часу всі помремо.
- Ти знаєш, як працює розклад. - Ага.
- Так, папа. - Чорт!
- Люблю тебе! - Бувай.
- Це цікаво. - Дякую.
Точно не хочеш, аби тато сьогодні прийшов?
Це для нього дуже важливо.
Що з вами таке?
Тобто?
Не знаю.
Ви перестали вдавати, що вас не існує,
оновлюєте обітниці.
Шлюби теж трансформуються.
У нас усе добре.
І стрижка починає мені подобатись.
Ти не сумуєш за дитинством тут?
Ні, ні.
А за життям тут? Ні?
Не можу повірити, що це досі працює.
Знаєш, не впевнена, що стрьомніше: жити тут, коли я була мала,
чи жити тут зараз.
Я розумію, що ти маєш на увазі.
Але чому?
Бо тут усе якесь...
Ніби з книжки.
І я не певна, чи ця книжка...
- Не страшилка? - Ага.
Мені дозволяли тут грати, коли я не хотіла бути вдома.
Гейлі.
- Так! - Як ви, як ви, пані... Ходімо...
Гаразд.
Ти колись грав на банджо?
Ні.
Ельф.
Людина.
Вольфгангу?
Що це за страшний кашель?
Еса-Пекка неймовірний.
Майкл Тільсон Томас, його творіння завжди наповнені.
У Муті харизма.
Так, вони всі чудові диригенти. Ага.
Я міг являтися будь-кому з них.
Але вибрав тебе.
А ти мене лише підводиш!
- Що? - Що ти робиш?
Через... Ні, я...
Я просто поводжуся як хлопець.
Це ж так і має бути.
Зрадник!
- Навіщо гаяти час? - «Гаяти час!»
Не кажи мені про гаяння часу,
бо я таким з дитинства займаюся.
Годі, Моцарте. Лиши мене в спокої хоч на мить. Гаразд?
Родріґо, ти готовий до «Музики поза часом і простором»?
Так, готовий. Ага.
- Ти в нормі? - Так, звісно.
Як називається та штука... Від горла й кашлю?
Стрепсілс?
- Стрепсілс? Добре. - Ага.
Просто стрепсілс.
Стрепсілс.
Ходімо.
ГЕМПСТЕДСЬКА МУЗИЧНА АКАДЕМІЯ
Ніколи не бачила таких старань.
Коли їй було 12,
я вмовляла її хоч би день відпочити й навчитися їздити на велосипеді.
За це пообіцяла мені додаткові заняття.
Я вчила мільйони таких, але скажу чесно.
Вона — моя улюблениця.
І я пишаюся, що вона стільки всього досягла.
Вам пощастило.
Ви зіграєте для неї і зможете задати питання.
Хто перший?
Ти дуже круто керуєш своїм диханням.
- Візьму собі це до уваги. - Дякую.
Я вас наґуґлила.
Ага.
І дізналася, що у вас є свій ансамбль
і що ви зіграли новий витвір Томаса Пембриджа.
Стривай. Справді? Коли це було?
Нещодавно.
Що змусило вас змінити свій напрямок?
Гадаю, я почала помічати те, що мені не подобається в оркестрах,
і, зокрема, поведінку деяких чоловіків.
Один з них був справжній поганець.
Як він?
У мене питання для міс Ратледж.
Як ви обирали свій перший гобой?
Чи це він вас вибрав?
Власне, мені його тато приніс.
Він перевірив його на комусь, у кого були руки схожого розміру.
І подарував мені його на день народження, хоча я дуже хотіла песика.
Бо я не думала,
що ми можемо дозволити собі професійний інструмент.
І тоді я проплакала всю вечірку.
Але згодом закохалася в нього.
Хто наступний?
Дякую.
Дякую, що прийшла.
Звісно. Давно не бачились.
Як ти?
Готова повертатися, хочу зіграти з Папою.
Це чудово! То тобі вже краще?
Уже кілька місяців минуло. Я готова.
- А лікар що каже? - Він мене підтримує.
Чудово. Хай надішле підтвердження, і я скасую твою заміну.
Добре.
Що?
Він не зовсім мене підтримує.
Каже, що сухожилля не зростаються так, як мали б,
і що мені слід ще місяці три відпочити.
То він тебе зовсім не підтримує.
Глоріє, я божеволію.
Я працюю з дітьми, але я мушу грати.
Я не можу взяти тебе просто так.
Якщо травмуєшся, ми будемо відповідальні.
Я підпишу все, що схочеш.
Синтіє, ти сама знаєш правила.
Ти ж їх минулого року виборювала.
Щойно я отримаю потрібний документ, я з радістю тебе прийму.
Ти ж не втрачаєш роботу.
Тобі слід бути там, де тобі казав бути диригент.
Лікар також сказав мені, що якщо я й зможу грати,
то максимум кілька років.
Гарного дня, Глоріє.
Може, це нестача сну
чи ЛСД.
Чи та сирена, яку ми йменуємо натхненням.
Але я акуратно склав своє кімоно
і скелястими стежками пішов за Йоко до вулкану.
- Маестро? - Що?
- Що таке? Хто ви такий? - Алан Лофорд.
Не вірю, що зараз розмовляю з вами.
Знаєте ці моменти, коли ви ніби за межами свого тіла?
Можна я присяду?
Не думаю. Що ти, в біса, хочеш?
Я Алан Лофорд.
Так, так, я знаю, що ти Алан Лофорд.
У симфонічному мені сказали прийти сюди,
тож я тут.
- Невдалий момент? - Так.
Я тут працюю над автобіографією.
- Звісно. То я піду. - Ага.
- З нетерпінням чекаю вашої книжки. - Дякую.
Хай Маестро де Соуза не ображається, але ви мій улюблений сучасний диригент.
Ну тоді...
- Заходь тоді, будь ласка. - Не хочу...
Ні, усе добре. Присядь.
- Так. - Маю кілька хвилин.
- Чудово. - Не буде довго?
- Ні, якусь хвильку. - Добре.
Я віднедавна керую оркестром у Квінсі.
Королівським оркестром?
Ні, у Квінсі.
Біля Брукліна.
Ага, той район. Чув про такий, але ніколи там не бував.
Ми працюємо там кілька років. Частково.
Але я назбирав трохи грошей, хочу його оживити.
І думав, чи не підкажете ви мені, де знайти музичного керівника.
У нас цілковита свобода у плані творчості.
Ну, вічно все так не буде.
Я серйозно.
У нас ні глядачів, ні капіталу, ні таланту.
Нам потрібен хтось, хто має бачення.
Може, ви когось такого знаєте?
- Я, мабуть, піду. - Сиди!
Знаю я когось.
Так, п'ять.
Я п'ять разів був одружений з однією і тією ж людиною.
- Та ну. - Так.
Без дітей і тварин.
Ми були дуже вірними одне одному.
Вона зараз черниця.
- Черниця? - Ага.
Господи.
Твоє життя — ніби якийсь роман.
Тату! Я зіграю на церемонії, якщо хочеш.
То репетиції не буде?
Буде. Але їх не так багато.
Що означає «не так багато»?
Що я також займаюся дечим іншим.
- Вона хоч займається? - Говори зі мною, тату.
Ти завжди так робиш.
Ти доходиш до фінішу й здуваєшся.
Я не здуваюся.
Коли їй було 14, вона брала участь у купі змагань.
А потім просто втекла зі сцени й шість місяців не грала.
Мені треба було знайти свою причину грати.
- Може, ми... - Я не закінчив.
Це всіх нас стосувалося, Гейлі.
Ми продали мікроавтобус, щоб купити тобі гобой.
Ми переїхали сюди, аби жити ближче до школи.
- Я вас про це не просила. - Ти й не мала,
ми хотіли дати тобі все, аби ти свій потенціал реалізувала.
А зараз ти за крок до того,
щоб тебе взяли в один із кращих оркестрів світу,
і ти не можеш дійти до кінця.
Я була на прослуховуванні.
Була вакансія.
Я спробувала.
Мене не взяли.
Що трапилося?
Ти його краще спитай.
- Тобі вже краще, Гейлі? - Я трохи п'яна.
Мені дуже подобається, як ти підпилюєш свою тростинку.
- Ідеально. - Так і має бути.
Як щось не так, це зіпсує весь виступ.
Як тоді, коли я вперше з вами грала.
Я тебе зарано вигнав?
Ні.
Посидиш зі мною?
Коли я була мала, він стояв під дверима й слухав,
чи не граю я, часом, менше, ніж п'ять годин.
Але я досі це все люблю.
Я люблю музику.
Та я все псую.
Він має рацію. Я все псую.
Я розумію. У мене часто таке саме враження.
Не може бути.
Ні, останнім часом я...
Не знаю, чому я так почуваюсь...
Ніби я задихаюся, розумієш?
Ніби я хочу втекти чи щось таке.
Може, всього просто забагато.
Тут і справді так нудно?
Ні, це не через батьків.
Навпаки. Мені дуже цікаво бути з ними.
Твої батьки, і як вони
кажуть ніби щось приємне, але водночас отруйне.
Ніби затягують тебе в пастку.
Так. Ніби в пастку.
Але всі пастки в мене.
Їх багато.
Але такої нема.
Мені цікаво, коли ти...
Що буде, коли ти вирвешся звідси.
Людина.
Я? Ти?
Ми.
Я тобі про це кажу.
Я тебе не налякав? Усе гаразд?
Так, я піду поговорю з татом.
На що дивишся?
Шумейкеров-Леві номер 5.
Це комета.
- Рідкісна? - Ні.
Гадаю, мене не взяли в оркестр,
бо я мушу спробувати це.
Чому всі хочуть бути начальниками?
Невже не можна бути просто хорошими працівниками?
Ти завжди казав, що різниця між першим та другим місцем у тому,
як сильно ти чогось хочеш.
Зараз я готова на все заради цього.
Ти мене не розумієш.
Розумію.
Це не пряма дорога.
А мала би бути.
Так легше.
І жінок-диригенток дуже мало.
Так, це проблема.
Не уявляєш, як мені боляче буде бачити твій провал.
Сподіваюся, не доведеться бачити.
Не завжди все добре складається.
У тебе зараз такий шанс.
- Потім може й не бути. - Я знаю.
- Дякую тобі за все. - Слухай, білочко...
Добраніч.
Гейлі?
Про що думаєш?
Хочу щось зіграти, та не знаю, що саме.
Чому б тобі не зіграти щось
для батьків, що роблять своїх дітей божевільними?
Якось так собі.
Так, але гадаю,
що без таких батьків не було би митців.
Коли немає спротиву.
Не знаю.
Ходімо.
Звідки в тебе скрипка?
Я позичив її, бо хочу з тобою зіграти.
Не можу повірити, що ти тут.
Кіте, чи береш ти собі за дружину Емі на вчора, сьогодні й завтра?
Так.
А ти, Емі, чи береш ти собі за чоловіка Кіта на вчора, сьогодні і завтра?
Так.
Поцілуйте наречену.
АВТОБУСНА ЗУПИНКА
Схоже, тобі пора за квартиру платити.
Але я думав, що мені не можна.
Я про те, що ти можеш переїхати до мене.
Перевезти свої речі, якщо вони в тебе є.
Так, було б гарно пожити не в когось.
Ми житимемо вдвох у нас удома.
З Себастіаном, Шоном.
І Фредом.
- Який часом спить на дивані. - Фред?
По вівторках і, деколи, четвергах.
Ходімо займемося сексом у нас удома.
Ну?
- Заважка? - Ага. Хай би хто підвіз.