Моцарт у джунглях
Це видіння в моїй голові, у моїх очах.
Воно не може померти чи зникнути,
бо воно трансформується, мов енергія.
Може, Вольфганг повернеться привидом у видінні.
Що те саме, що видіння.
Гей Лі, думаєш варто диригувати «Реквієм»?
Чорт. Я дуже хочу про це поговорити,
але запізнююсь на роботу, потім у мене репетиція,
потім інша робота й інша репетиція,
Це, певно, тобі дзвонять.
Лиши його собі. Я за ним не сумуватиму.
- Я не хочу його, Гей Лі. - Ніхто не хоче мати телефон!
Якщо комусь бракує уваги у стосунках,
слід про це сказати, так?
Навіть біля дядька іншої людини,
якого не бачили вісім років?
Так, звісно, варто щось сказати,
але, мабуть, без дядька.
А щоб тебе качка копнула, Гей Лі!
Що?
- Вгадай що. - Що?
- Вгадай що. - Та що?
Диригентське змагання імені Фукумото.
- Тебе чекають наступного тижня. - О боже, що? Боже.
Ти не казала мені, що подала заявку.
Не хотіла зурочити.
Що то таке?
Найбільше диригентське змагання у світі.
Це може змінити її життя!
Що тут пише?
- Фа-фа-фа. - Саме так.
І чому Бетховен тут таке написав, Алане?
Бо хотів мати фортіссіссімо.
Бо хотів революції!
Вибуху насолоди, жаху, спонтанних злягань.
Але ми таке не можемо зробити, правда?
Звісно, що ні.
Бо для того нам треба, аби духові дули так, ніби в нас сраний апокаліпсис.
Томасе?
Вітаю, як ви?
Не міг не помітити, що у вас негаразди з одним із циліндрів.
- Я нічого не чув. - У мене дуже гострий слух.
Колись я їздив
з ліверпульським клубом «Чорний діамант». Ще у 70-х.
Мав свій «вінсент блек шедоу». Можна?
Так, прошу.
- Ану їдьте! Що це, в біса, таке? - Вибачте!
Секундочку!
- Отак, так. Можна? - Звісно.
Алане!
Фортіссіссімо!
Струнні відходять назад до стіни.
Так, беріть свої речі, добре.
Добре!
Духові, можете залишитися, хоча вам би згодилися затички для вух.
Ударні, можете йти.
А що їм робити тоді?
Хай знайдуть собі чим погримати.
Вам потрібне звучання, мусите його знайти.
Безликий, ти приніс нам монстра.
Так, ми переробили тут одну флейту...
Вона не працює, але я подумав, що буде круто.
Невдалий момент?
Зовсім ні, люба.
Вони прийдуть на шоу в барі.
Не можу повірити. Дякую, що змусили мене.
Аякже. Не бійся мріяти, Ратледж, не бійся.
Так, офіційно: воно не працює.
Але я з цим розберуся, все буде.
А музиканти з тим чутимуть одне одного?
Без поняття.
Гадаю, я просто здаюся всім придурком.
Я теж.
Чотири дні на підготовку, а роботи купа.
Думаємо зіграти той витвір Шоу, хоча ми ще в процесі.
Не знаю, поговоримо на занятті.
Це нестандартно, але... Так.
Що?
Не можу сказати.
На вас не схоже.
Кажуть, у Б'ярна Берґґрена був нервовий зрив.
Він собі нігті відгриз.
Тому їм потрібна була заміна в журі.
Тож, ви не...
Мені не можна давати тобі порад.
- Шукай нового наставника. - Знаєте когось?
Ні, та не бери абикого, який перекреслить усі наші досягнення.
І не грай той твір.
Вони тебе в сраку пошлють, якщо ти не граєш Брамса.
Я все сказав.
І ще...
Якщо провтикаєш цей шанс, то я тебе приб'ю.
Не провтикаю.
Кожен із цих кандидатів має досвід у музичній освіті
і може стати гідним музичним керівником.
Просто треба обрати одного.
- Ти обирай. - Ні, ти.
- Глоріє. - Я попередніх обирала.
І всі були непогані.
Ти всіх звільнив.
Нумо, Родріґо!
Це дідусь. Передає, що любить тебе
і що не слід дружити з Мелісою.
Добре, я виберу.
Вона до добра не доведе.
Але я не диригуватиму «Реквієм» Моцарта. Ні. Не буду.
Родріґо, диригуватимеш.
Як ви навчилися говорити з духами?
Була на семінарі екстрасенсів у Вудстоку.
Хочете поговорити з кимось дорогим вам?
Так. З кимось дорогим.
Принесіть мені щось, чого він торкався.
Типу зубної щітки.
Їх, певне, тоді ще не було.
Четвертий стіл чекає на мофонґо.
- Маестро. - Так?
Пані Віндзор передала, що дуже зайнята.
Добре, Шерон, можеш...
Можеш дістати мені щось, чого торкався Моцарт? Типу щітки чи...
Думаю, зможу.
Дякую. Дуже дякую.
Я хотіла сказати,
що в мене до тебе більше немає почуттів
і що я готова до суто професійних стосунків.
Добре.
- Допоможеш мені з мофонґо? - Так.
Дякую.
Глоріє, а як щодо «Реквієма» Форе?
Непоганий, правда? Це ж просто реквієм.
Він хоче Моцарта. І все.
Я ж музичний керівник, я можу вибирати, що диригуватиму.
Ти в нормі? Ти ніби сам не свій.
- Я в нормі. Як я виглядаю? - Ти втомлений.
І знервований.
Так, я нервуюся, Глоріє.
Я нервуюся, бо ти змушуєш мене робити таке...
Я почуваюся загнаним, ніби задихаюся.
Послухай.
- Я спробую... - Я задихаюся.
Я спробую ставитися до тебе, як до дорослого.
Так, Глоріє, бо я і є дорослий.
Я дорослий.
Ти сам дров наламав. Ти хотів юнацький оркестр.
Я казала, що ще не час, але ти мене не послухав.
Фукумото — це нам дарунок від Бога.
Юнацький оркестр, концертна зала, наше майбутнє, він забезпечить нам усе.
Глоріє, я хочу обрати цей легкий шлях,
але я геть не розумію, що зі мною коїться.
Ти найвеличніший диригент сьогодення.
І можеш окрилити це місто.
Дітей.
Так, як це маестро Рівера зробив з тобою.
Не підведи нас.
Мене, його чи їх.
Так.
Ну, то ти обрав?
Ага.
Тебе, Синтіє.
- О ні. - Ні-ні.
- Тебе. - Ні.
- Я йду. - Вона найкраща.
- Ні? Скажи йому? - Маестро? Я знайшла дещо.
Добре. Тоді Леонарда. Красива, трішки повільна.
Але це нерозкрита композиторка епохи бароко,
яка здивує журі.
- Круто. - Так.
Але, про всяк випадок, Берліоз?
Стандартніший та більш показовий варіант.
- Так. - Звісно.
- Ага. - Круто.
Ви просто підтакуєте?
- Ні. - Так.
- Мусимо йти. - Дай нам знати, як вирішиш.
Це «Порохова змова». Я щойно навчилася, як її робити.
За тебе! Вітаю.
За розпивання алкоголю вдень.
У місті є троє пристойних наставників.
Двоє з них уже зайняті,
інший диригує Стравинського в Гімалаях. А я в сраці.
- У тебе є ще варіанти. - Ти не слухала мене
останні три місяці?
Я не хочу бути в його орбіті.
Так, слухала. Я знаю, про що ти.
Але ти справді пожертвуєш своїм шансом,
бо не хочеш, аби тебе засудили за його поради?
Це не про інших людей, а про мене.
У тому й біда.
Гей Лі!
Вибач, що пропустив репетицію.
То, пане її хлопець, що скажеш про Леонарду?
Чому ні? Це прекрасна робота.
- Ага. - Бо вона думає, чи не змінити щось.
Якщо хочеш, то можна й змінити, так.
Стривай, що?
Гей Лі, нам час їхати на Лонг-Айленд.
Я б з радістю, та мушу переглянути роботи західних композиторів,
аби знайти те, що показує мене.
Довірся мені.
Те місце дасть тобі те, що тобі треба.
Ходімо зі мною.
- Ліззі, велосипед можна залишити? - Ага.
Тож, той, кого ми зараз зустрінемо,
це Мортон Нортон.
Мортон Нортон.
Колекціонер музичних ефемефер.
Ефемер.
То тобі треба зубна щітка Моцарта?
Або щось, чого він торкався.
Я його втратив, Гей Лі.
Він сказав не диригувати «Реквієм».
- Моцарт це сказав? - Ага.
А потім зник.
Спочатку маестро Рівера, тепер...
Тепер Моцарт, у мене геть нема сил,
наче всередині пустка.
Я просто пливу, мов у галактиці, і не знаю куди.
Запрошуємо Родріґо де Соузу та...
- Гейлі. - Гей Лі Ратледж.
Гей Лі Ратледж.
Моя душа перенеслась на небо.
Окрім, Мері Бет, от чорт, звучить якось тупо, а не загадково.
Ще раз, від самого початку.
Маестро!
Ви ж найкращий колекціонер музичної ефемефери.
Я?
Чи я вам когось нагадую?
Джезуальдо да Венозу з XVI століття.
Але зовсім трішки.
У цій ролі я почуваюся цілком собою.
Хіба це не той чудовий композитор, що вбив свою дружину?
Лихі плітки. Ніхто цього не довів.
А він хіба не закривавлений бігав вулицями?
Це справді струни Паганіні?
Я перевірив волокна.
Вони з XIX століття.
Але чи вони справжні, чи це елегантна підробка —
не можу сказати навіть я.
Як і ви, маестро де Соуза.
Мушу сказати, я давно хотів з вами зустрітися.
А це, між іншим, слухова трубка Бетховена.
І справді.
Пане Мортон Нортон, ми тут,
тому що маестро шукає щось дуже для нього важливе.
- Так. - І...
Таке час від часу трапляється.
Я вам можу їх лише показати.
Сподіваюся, розійдемося мирно.
Тож, вихлопна труба налаштована на ля-бемоль.
І цей мікрофон
під'єднано до моєї віртуальної студії через педалі.
Слухай, треба ще над тоном попрацювати.
Щоб вийшов мі-бемоль.
А ось і моя інша музична машина!
Що це таке? Я сюди трьома лініями їхала.
Знаю. Нам треба сьогодні музикант, що грає сміливо і з душею.
Ніякої слави чи грошей. І ще я не знаю, що з твоїм зап'ястям.
До сраки все. Я твоя.
Заплатиш за моє таксі.
Обожнюю тебе, Синті.
Ваша дитяча посудина для мате.
Піджак з вашого диригентського дебюту.
Ваше волосся.
Так, це воно.
Мені його принесла Ла Фіамма перед поверненням до божевільні.
Так сумно.
Вона в божевільні?
Я розумію, що ви засмучені. Так.
Люди часто бачать у мене свої речі і хочуть їх забрати.
Ваші я зберігаю заради інтересу.
Хто його знає, чи будуть вони варті чогось?
Тобто?
Словом, я готовий торгуватись.
Скільки була посудина для мате?
Ми тут не тому.
Треба якась річ Моцарта.
Чому? Хочете вирядитися, як він,
важливіша за Папу дівчино?
Специфічненько.
Якщо буде настрій.
Добре. Рекомендую.
Обирати час, у якому ми живемо, — це привілей.
Ненавиджу теперішнє.
Чому Моцарт?
Гаразд.
Знаєте, деколи говориш з кимось, і здається, що вони там,
але насправді ні, а потім вони зникають?
Ви втратили свою музу.
Він мудло, а не муза.
Багато хто такий.
Де будуть глядачі?
Де захочуть.
Боже, я так не нервувався
з часів шоу Діка Каветта, коли я закинувся мескаліном.
Не хвилюйся, любий,
усі прийшли сюди розважитися.
Що?
Вона грає з вами?
Хто? Синтія? Так.
Я на 93% певен, що це не вибухне від першого ж доторку.
- Але про всяк випадок пробачте. - Про всяк випадок пробачаю.
Ти не бачила Гейлі? Ми мали тут зустрітися.
Ти Безголовий.
Безликий.
Не хочу бути набридучим. Просто люди...
Ти граєш у мене в Бушвіку.
Навряд чи, у мене все на чотири роки розписано,
та дякую за прихильність.
Я не твоя прихильниця.
Ну, твоя творчість непогана.
Але я вже у відчаї, маю продавати квитки, тому краще погоджуйся.
Ну добре.
Супер!
А чому ти погодився?
Напевно, люблю жінок, що зневажливо до мене ставляться.
Ця скрипка належала Моцартовій сестрі, Анні Марії.
Брат вкрав її у мене.
- Привіт. - Гей Лі.
- Дуже гарна. - Так.
І ночами дратував мене своєю грою.
Письмовий стіл Ліста.
- Сигарета Бартока. - Не розумію його привабливості.
- Миска Чайковського. - Либонь, він чуттєвий.
Скрині від «Руського балету». Навіть не знаю, що там.
Він хороший коханець?
Так.
- Що ви казали? - Що все тут таке неймовірне.
Зустрінемось у вбиральні.
Я піду до вбиральні.
Усе гаразд, Гей Лі?
Ага.
Вітаю в Ефемерній жіночій вбиральні.
Жахлива назва, ні?
Гейлі Ратледж, ось Ізабелла.
Ізабелла Леонарда. Я зараз диригую один з ваших творів.
Чула я. Благослови тебе Господь, дитино.
Я знаю, що ви граєте.
Це «Черниця».
Написала це Фанні, а визнання отримав Фелікс.
Пробач, що не встаю, фройляйн.
Але я, як бачиш, не можу.
Фанні Мендельсон.
Я слухала сотню ваших творів, коли була в школі.
Вона не одну сотню написала. Звісно, їх ніхто не опублікував.
А це не...
Моя диригентська паличка, ага.
Стали стильними в моєму дитинстві.
Але, звісно, я не могла її мати. Тому я зробила її сама.
Заради мрії.
То чому ти тут, фройляйн? Чому блукаєш цим запилюченим маєтком?
Мене, власне, запрошують на диригентські змагання,
намагаюсь обрати музику.
- Вам дозволено диригувати? - Змагатись?
Розкажи нам усе.
Похоронна маска Моцарта.
Виготовлена через годину після його смерті.
Роздобув її...
завдяки Австрійській національній бібліотеці в 1991-му.
А це сторінки з «Реквієму».
Початок тут переважно завершений,
а потім усе згасає й закінчується.
Як і він.
Можна їх позичити?
Ото ти сміливий зухвалець.
Благаю. У Бронксі є жінка,
яка сказала мені принести щось, чого торкався Моцарт.
І тоді вона поверне його мені.
Любий хлопчику.
Навіщо вам та жінка у Бронксі,
якщо у вас є я?
Зав'яжете?
А ще Берліоз. Це безпечніший варіант.
Безпечніший? Хіба безпечно триматися за крила диявола?
Ну або витвір Кароліни Шоу.
Але їй до душі всяка дичина, типу горлового співу,
чи дзвіночків з магазинів, чи горщиків для квітів...
Горщиків для квітів?
Це що таке?
Вазонки.
Я думала, ти диригуватимеш щось моє. «Віваче».
Я дуже зраділа. Такого понад 300 років не грали.
Мушу розглядати всі варіанти.
Музика Ізабелли надто приборкана.
Приборкана? Та я була революціонеркою.
Ти вже й так жінка, ти вже виділяєшся.
Обери щось, що буде прийнятним,
і виграй. За всіх тих, у кого не було такого шансу.
Розкажи мені про Кароліну Шоу.
Те, що вона мені дала, називається «Привіт».
Там про те, як вона хоче,
аби ми віталися одне з одним з вибуховою радістю та справжністю.
Мов вулкан щастя і смутку, мов космічний корабель.
Ви, либонь, не знаєте, що це таке,
але корабель може піднести вас до зірок,
а звідти видно все.
Глянь, як змінюється твоє лице, коли ти про це говориш.
Я втомилася від прийнятних речей.
Я хочу робити щось інше.
Це змагання,
виграєш ти його чи ні, залежить не від тебе.
Грай те, що змінить їх назавжди.
Мені це подобається.
Моя музика — це непоганий компроміс, ні?
Моя диригентська паличка.
- Візьми її. - Ні, Фанні, я не можу.
Чому? Він за нею не сумуватиме. Він сюди навіть не заходить.
Йому це нецікаво, бо ми не приносимо йому грошей.
Бери її, фройляйн. На удачу.
- Бери її. - Бери.
- Бери вже.
- Бери її. - Бери-бери.
Отак Джезуальдо розмовляв з духами.
Через амулет.
Провідник між світами живих і мертвих.
Знайомий предмет з магічними властивостями.
Почнімо.
Чорт забирай!
Не знаю навіть, хто з них крутіший.
Вольфгангу?
Джезуальдо?
Нортоне Мортоне? Мортоне?
Він поблизу.
Але якось тяжко встановити зв'язок.
Спитай його,
чому він проти «Реквієму»?
Бо ти не слухаєш його, ти зрадник.
А він негідник. Він поганець.
Він каже: «Якщо ти думаєш, що я тут негідник,
ти ще іншого не бачив».
Якого іншого?
Він зник.
Вони типу мають хотіти поговорити з тобою.
Це мистецтво спокуси.
Якого іншого?
Гло, зізнайся. Що ти думаєш?
Що я можу сказати? Було чудово й дуже неочікувано.
Я аж не знаю, чого чекати надалі.
І це чудово.
- Тобі не сподобалось. - Ні, зовсім ні. Ні. Знаєш...
- Не сподобалось. - Ні.
- Тобі не сподобалося. - Я ще не осягнула всього.
Хвилинку.
Ти отримав те, чого хотів?
Ні.
Схоже, що ні.
Я ризикну й скажу,
що Моцарт і всі решта —
це частина тебе.
У тебе багато причин переживати через «Реквієм».
Помер твій маестро.
Ти не встиг на похорон.
Ага.
Ти дуже добра до мене.
Усі дуже добрі до тебе.
Ні, не як ти.
Слухай, Томас не може мені допомагати.
- Чому? - Він у журі.
Тож я думала, чи не хотів би ти позайматися зі мною.
Я? Наставник?
І хлопець?
Так, ми купимо тобі різні шапочки, аби розрізняти, але так.
Добре. Але ти це не занадто в моїй орбіті?
Гадаю, це ти в моїй.
Мені це подобається. Так.
І я диригуватиму музику Шоу.
Шоу?
Якщо вона нетрадиційна, то я також.
Звісно, Гей Лі. Шоу прекрасна.
Ага.
Так, так.
Ти це чуєш?
Я повернуся.
Вольфгангу?
Йоганне Себастьяне?
Родріґо де Соуза.
Це я, пан Усмішка.
Гуру ґлітеру.
Дитя канделябра.
Лібераче!
А де Вольфганг?
Пішов. Баба з воза — коням легше.
Але у вас і не було нічого спільного.
А ми з тобою — споріднені душі.
- Ні. Ні. - Так.
- Ні. - Так.
Ну, ми як мінімум любимо бути в центрі уваги.
Ні!
Оце так кінець!