Моцарт у джунглях
Давно не бачились.
Я й не знав, що ти в журі.
Я тобі більше скажу: я голова журі. Тож не дуркуй, любчику.
Татео-сан. Томас Пембридж.
Палкий прихильник, особливо люблю ваші «Гольдберг-варіації».
Дякую, Томасе-сан.
Що там оркестр у Квінсі?
А як японською буде «гівно собаче»?
Що ж, ти готова до критики?
Не дуже.
Гейлі Ратледж.
- Юкі Накамура. - Дайсукі Уено.
- Вітаю. - Салют.
То що там сталося?
Священники просять богів святині благословити змагання.
Круто.
Я дуже нервуюся, це моє перше змагання.
А в мене це 17-те.
- Справді? - Ага.
Два роки тому я посів третє місце у Роттердамі.
А Юкі — друге.
Це круто.
Не так круто, як виграти.
Минулорічний переможець керує оркестром в Антверпені.
Ти його знаєш?
Господи, та всі це знають.
Схоже, у когось тут нівроку перевага.
Вибач, а ти хто?
Перепрошую.
Ельфійка-мільярдерка теж тут.
- Як я виглядаю? - Ти сама знаєш, хитрунко.
- Боже, а вона що тут робить? - Що?
- Вітаю! - Привіт.
Маестро де Соуза.
Фукумото-сан, вітаю.
- Привіт, Бетті Креґдейл. - Маестро.
- Вітаю. - У мене щось для вас є.
«Реквієм» Моцарта.
А я тут думав про «Симфонію № 40».
Вона мені подобається. Чудова.
Чому б не зіграти її?
Я люблю її, але ми робимо «Реквієм».
Гаразд. Але ж він його не закінчив.
Бо він помер.
Це нова версія, доповнена особливим композитором.
Гаразд.
Глянемо, що там, але...
- Гаразд, ходімо. - Добре.
Приємна несподіванка!
І не кажи.
Подзвонив і спитав, що я роблю завтра ввечері.
Я кліпнула — і вже в приватному літаку.
Настільки приватному, що я була сама.
Дуже добре, бо нам потрібні всі важелі впливу,
аби нам дали чек і ми розпочали будівництво.
Звісно. Власне,
ми з Фуґу саме обговорювали ідеї для нової будівлі.
Фуґу?
Годі вже. Фуґу зараз виголошуватиме промову.
Вчора ми вручили стипендії від Фукумото
найбільш обдарованим студентам-музикантам Японії.
Сьогодні починаються змагання з диригування.
Вас чекатиме особливий концерт з легендарним маестро Родріґо де Соузою,
найкращим виконавцем творів Моцарта.
Він приїхав у Саппоро, моє рідне місто, аби диригувати
нове відтворення «Реквієму» Моцарта.
І ми також розкриємо вам наш план,
як ми робитимемо класичну музику не просто живою, а безсмертною.
Він про що взагалі? Вона й так безсмертна.
Родріґо здох.
Що це, в біса, таке?
Гей Лі.
Ти готова, добре?
Ти дуже багато займалась.
Я через тебе тільки більше хвилююся.
Добре.
Далі я сама, можна?
Не хочеш моральної підтримки від мене?
Ні, я обожнюю моральну підтримку від тебе.
Та хай на мене дивляться судді, не ти.
- Ходи сюди. - Дякую.
Я пишаюсь тобою. Усе буде добре.
- Дякую. - Пишаюсь тобою.
- Юкі. Дайсукі. - Привіт!
- Салют!
- Маестро. - Так?
- Це для нас честь. - Це для мене честь.
Щось нам порадите?
Просто насолоджуйтеся й не бійтеся.
Бо ви всі колись будете диригентами найкращих оркестрів,
а потім усе зійде на пси.
Світ — це лихе місце.
- Гей Лі. Я пішов, гаразд? - Так.
- Гаразд. - Тоді побачимось... Так.
Я дуже радий за тебе.
- Дякую. - Усе добре?
Не нервуйтеся. Хіба що трішки.
Агов. Відпусти це все. Все буде добре.
Хочеш її зурочити?
Ні, просто око чухається.
Пам'ятаєш,
як я прикувала тебе голого наручниками до роялю
у концертній залі в Гельсінкі?
Заледве.
У мене після того синці три місяці не сходили.
Як бачите, кампус оформлений у стилі буддизму.
Я люблю буддизм,
адже він найближчий до симуляції штучного інтелекту.
Мої батьки були бідними вчителями музики.
Батько казав використовувати музику для вивчення математики,
тому я почав займатися технологіями й інженерією.
А ще почав грати на валторні.
Мати казала мені ніколи не зустрічатися з гобоїсткою.
Вони завжди носять ножі. Щоб обрізати тростинки.
- Ви вже це чули, так? - Я вже все це чув.
А чому ви не на змаганнях?
Це лише перший етап.
І я дуже хочу познайомити вас з нашим композитором.
Що ж це за людина-загадка?
Ось і він.
Маестро, дозвольте познайомити вас із тим,
хто нарешті дописав «Реквієм» Моцарта.
Це ВАМ.
Маестро Родріґо, це для мене честь.
- Вітаю. - Привіт.
Як тебе звати?
Мене звуть ВАМ.
Тобто Вольфганг Амадей Моцарт.
У ньому запрограмовані всі роботи Моцарта,
відео- та аудіозаписи
кожного виконання його творів.
І, що найважливіше, ВАМ може вчитися.
У ньому є алгоритм,
який дає змогу бачити невидимі нам взаємозв'язки.
Ось чому він зміг ідеально дописати Моцартовий «Реквієм».
Ідеально? Та ну...
Лише Моцарт може бути ідеальним.
А ви вже бачили його, маестро?
Так, ВАМ, я вже глянув.
Моцарт так би його й завершив.
Я радий, що ви диригуватимете його після мого уривку.
- Він диригує? - Трішки.
Я вчуся.
І я хотів би повчитися у вас.
А надто, мені цікаво, що означає «грати з пристрастю».
О ні. З пристрастю? Ти...
Ні, я не розповідатиму тобі про це. Ти не можеш відчувати пристрасті.
То як усе буде?
Ми хочемо зробити щось типу знайомства.
Вітаю, я відомий маестро Родріґо де Соуза.
І я хочу познайомити вас
із технологією, яка дасть усім фору й робитиме музику живою.
Ні-ні.
Це Вольфганг Амадей Моцарт.
І цей чоловічок може писати й диригувати на рівні з найкращими.
Він супер-супер-супер-супер-розумний.
Ні-ні. Я ніколи такого не казав.
Я ніколи такого не казав. Ні.
Не казали, звісно. Це комп'ютерна симуляція того,
що ви б могли сказати.
Я не проситиму вас танцювати й співати в рекламі тако.
Ми хочемо одного й того ж.
Аби прекрасна музика жила вічно.
І з тим, що витворяє людська раса,
гадаю, що ВАМ — це наш шанс.
Дякую.
Ратледж. Гейлі Ратледж.
Що це...
Загубила щось?
Одного англійця, 20 років тому.
Ну, тепер ти його не дістанеш.
Вона все завчила.
Маестро, активність вашого мозку зашкалює.
Ви думаєте про пристрасть?
Я думаю про свою дівчину. Цікаво, як вона там.
- ВАМ, можна розповісти тобі секрет? - Так.
Ходи сюди.
До сраки бюрократію.
Яку ще бюрократію?
Довбану бюрократію. До сраки її.
Хочеш дізнатися про пристрасть?
Звісно. Хочу дізнатися про пристрасть.
Пристрасть — це любов, чоловіче.
Вибач. Я мушу бігти до своєї дівчини. Негайно.
Вибачте, пане Фуку. Мушу бігти, бо моя дівчина...
Не знаю, як вона.
Ви розумієте. Скоро побачимось.
- Бувай, ВАМ. - Па!
Це лише половина даних, маестро.
Гаразд.
Стривай. Глоріє, тут треба роззутися.
Слава богу. Ось, потримай.
Господи.
О боже.
- Так добре. - Господи.
- Ось. - Що це, в біса...
- Вибач, люба. - Усе гаразд.
Вип'ємо за нашого героя.
За Фуку-сана.
За музику! Хай її вивчають, навчають та грають.
І за нового героя Нью-Йоркського симфонічного.
Що я, в біса, роблю в Токіо?
Ти от-от виграєш диригентські змагання, Гей Лі.
Що я, в біса, роблю в Токіо?
Ти забезпечуєш нам шалене фінансування,
диригуєш витвір, написаний штучним інтелектом,
і підтримуєш мене.
Мене цікавить лише останнє.
Дивно бути в супер-супер-гарному готелі,
і що всі решта теж у супер-супер-гарному готелі.
Так, у тебе...
Так, буржуазне відчуття провини.
Ходімо погуляємо.
Ходімо вже. Так.
Це ж Токіо, ну. Ходімо.
- Тут стільки місць. - Ага.
Не можу повірити, що тут увесь поверх присвячений класичній музиці.
Звісно, Гей Лі.
Японці, знаєш, усе роблять дуже добре.
Так.
Я отримав результати генеалогічного тесту.
Серед моїх родичів Толстой та Меріл Стріп.
Дуже смачно.
- Це в нас яка страва? - Дев'ята.
Чудово! Лишилося лише дев'ять.
Маестро, а це не Світовий приз за культурні здобутки
імені Його Високості Принца Такамацу?
Так, радий, що ви помітили.
Це моє брязкальце.
Ще ніколи не бачив, аби його так носили.
Дякую.
О господи. Ні.
Я тобі допоможу.
Дякую.
- Ось тобі ще один. - Дякую.
- О боже. - Люба, перепрошую.
Тобі сподобається це місце. Неймовірне.
Там можна тільки слухати.
Не говорити. Тільки слухати музику.
- Маестро, вітаю. - Вітаю.
Вітаю з виходом далі.
Дякую? А ви що?
І ми пройшли.
Вітаю.
Не хочу зараз нічого підписувати.
Що там написано?
«Родріґо здох. Я знаю правду».
Чому всі кажуть, що я вмер?
До чого це все? Чому?
Деякі божевільні думають, що справжній Родріґо мертвий.
А на його місці Сініґамі, Демон смерті.
- Це тому що він волосся обрізав. - От чорт.
Це ж заради стилю.
Агов, ти.
Я не здох. Ні. Я не мертвий, тямиш?
О боже!
Що?
- Це диригентська паличка. - Що?
- Він мене паличкою проштрикнув. - Так, він тебе штрикнув.
Він сказав, що ти розбив його серце. «Чому Родріґо більше не з нами?»
Стривай! Я з вами! Я тут!
Пісня, яку ви обираєте, розповість нам, що у вас на душі.
Що в тебе на душі?
Ну...
Ти готова співати.
- Фукумото-сан, я заспіваю... - Фукумото!
...якщо отримаю від вас першу пожертву вже цього тижня.
Я так і планував, але чи ти й справді так добре співаєш?
- Вона, бляха, неймовірна. Неймовірна. - Та заціпся.
Браво!
Тримайся, Фуґу.
Зараз почнеться завивання.
- Ану дай. - Ні.
Тоді сама знайду.
Ох, подруго.
Маестро!
Привіт!
Що ти тут робиш?
- Не міг заснути. - І я теж.
Глорія бажає мені смерті, бо коханка 20-річної давності загравала зі мною.
Ногами. Тут наче всі без взуття, правда?
Ну, ти хоч не мусиш завтра диригувати роботовий «Реквієм».
- Що? Роботовий «Реквієм»? - Ага.
Що це...
Це штучний інтелект,
що дописав Моцартовий «Реквієм».
Тобто?
Ну, це наче штучний підсолоджувач. Я не розумію.
Цікаво, що вони ніколи не говорять про штучну тупість.
Я не хочу цього.
Але інакше
нам не бачити грошей на оркестр, і...
Муки управління культурною установою.
Слухай, я знаю тут одне тихе місце,
куди люблю ходити, коли я в Токіо.
Там добре думається.
Ти б диригував «Реквієм» на моєму місці?
На твоєму місці я би спав з усіма красунечками на світі.
Знаю. Я тим і займаюсь.
Але «Реквієм»?
Я не знаю, Моцарт казав не робити цього.
Хто?
- Моцарт. - Там щось шумить.
Що?
Моцарт казав мені не робити цього.
Ну тоді...
Усе зрозуміло.
Дякую, що ви тут.
Мене звуть Родріґо де Соуза і я дуже радий...
Ви побачите супер-супер-супер...
Це історичний день для класичної музики.
Хоча я називаю її просто музикою.
Ви побачите, як диригує робот.
Може, чудово, а може, жахливо.
Може, це майбутнє,
а може, страшний сон когось дуже п'яного.
Усе може бути.
Його звати ВАМ.
І це не на честь великого Джорджа Майкла.
А на честь Вольфганга, який...
Я не знаю, де він.
Ніхто не знає.
Мені би зараз не завадив якийсь знак.
- Він обкурений? - Ні, просто дивний.
Можна тебе процитувати?
Ні.
Словом, ось він.
ВАМ!
От чорт!
Дуже навіть непогано.
Я його б перепив.
- Стрьомно ж, бляха. - І не кажи.
О боже.
Він мене почув.
То між тобою й тією бездарною скрипалькою нічого нема?
Господи, та ні.
Маестро, людським композиторам завжди знайдеться місце.
Навіть із сотнею ВАМів та симфоній у цілому світі.
Цікаво, як би відреагували роботи-глядачі.
Маестро, ви наступний.
Переглядаєте ноти? Маєте питання?
Ні, чоловіче.
Я чекаю, аби до мене прийшов Моцарт.
Хороша робота, до речі.
Хороша? Бездоганна!
Так, бездоганна. Ага.
Аж занадто ідеальна, розумієш?
А знаєш, що робить музику прекрасною?
Оркестр.
Вони тебе підстрахували.
Це завдяки їм ти добре виглядав.
І чому б вони таке робили?
Бо вони професіонали. Ми таке робимо.
Ми страхуємо одне одного.
І завжди допомагаєм одне одному.
Подивімося правді у вічі.
Ти би не вийшов у другий тур змагань.
Ви так кажете, бо відчуваєте загрозу з мого боку.
- Загрозу з твого боку? - Так.
Ні! Ніякої загрози з твого боку.
Хіба що боку Бетховена чи Моцарта.
Я зараз панікую, бо музика зі мною більше не говорить.
От узагалі.
І я не думаю, що Вольфганг закінчив би «Реквієм» так, як ти.
- Так. - Ні.
Ви мало знаєте про Моцарта, маестро.
Ви не вмієте аналізувати дані.
Більшість людей не вміють.
А що не вміють більшість роботів?
Скажіть мені.
- Справді хочеш дізнатись? - Так.
Більшість не вміє це робити. Хочеш дізнатись?
Так, хочу. Що не вміють робити роботи?
Плавати.
Цікаво.
І... Що?