Моцарт у джунглях
Пані та панове, ми вдячні вам за очікування.
І раді представити вам маестро Родріґо де Соузу.
- Починаємо з сьомого номера. - Увесь оркестр?
Ні, лише хор. Добре?
- Лише хор. - Гаразд.
- Куди ти? - Нам потрібна допомога.
Юкі. Дайсукі.
У цьому конфутате...
Ніяких мутних гармоній. Ніякого ВАМ. Лише Вольфганг.
Без духових.
Без флейт, гобоїв, валторн.
На «Лакрімозу» залишаємо лише струнні.
Скрипки й віолончелі, гаразд?
А де решта «Реквієму»? Що він робить?
Це не версія ВАМа. Це версія Моцарта.
Те, що він написав перед смертю.
Щоб ви собі знали, він дуже злий.
Чорт!
Це кінець?
Браво!
- Маестро, можна вас? - Перепрошую.
А що з рештою музики? Ми не про це домовлялись.
Мусимо йти.
Маестро.
- Родріґо! - Маестро!
- Перепрошую. - Дозвольте.
Перепрошую.
Пане Фукумото.
Мені дуже шкода.
Поговори з ним.
І що я йому скажу? Він був йому мов син.
О, наче руку знайшли.
А ні, перепрошую. То колода.
Перепроси за весь оркестр. Він тебе послухає.
Родріґо має перепрошувати, а не я.
Ти — частина мого комітету.
Я не раз твою сраку рятувала.
Цього разу віскі не вистачить.
Це материнська плата.
А як щодо лаунж-зони?
Не торгуйся зі мною, Бетті. Ми не на одному рівні.
Та що з вами таке?
Мене бісить, що твоя дівчина закопує мій оркестр.
Я звільняюся. Піду з чоловіком побалакаю.
І що ти йому скажеш?
Те, що, в дідька, захочу.
Збудований 100 років тому,
цей міський дім був прихистком сім'ї, що переважно жила в селищі.
До війни вони їздили туди-сюди.
Що ми тут робимо?
Це саме те, що треба, Гей Лі.
Я не можу повернутися до готелю.
Маю дещо зробити.
Гаразд.
Чорт! Що ти робиш? Що відбувається?
Усе, Гей Лі. Усе. Нічого не вийшло. Геть нічого.
Що ти робиш?
Це жертвоприношення, Гей Лі. Кремація.
- Ага. - Я спалюю «Реквієм».
Ходімо спати.
- Так-так. - Гаразд.
Так!
Ходімо спати.
- Ні, Гей Лі, ні. - Так!
Мого Моцарта нема. Він покинув мене.
Але ми потрібні Берліозу, так?
- Бо він закоханий. - Так.
Бо йому 26, і його паяє від опіуму.
- Так. - Ні.
Він чекає дзвонів із пекла.
- Ліжко. - Дзвони...
Не заспіваєш мені? Заспівай.
Заспівай мені.
А ти ще хто?
Я Ізумо но Окуні.
Танцівниця кабукі, акторка й письменниця.
А кабукі — це не для чоловіків?
Я жінка, і я все розпочала.
Ми були гульвісами, пили й танцювали біля річки.
Ми з друзями дуже втомилися від старих ігор,
тож створили свою.
І назвали її «кабукі».
А нам сказали, що жінкам не личить
виступати на людях.
Люди такі тупі.
Потім вигадали закон, що допускав у трупи кабукі тільки чоловіків.
Навіть на жіночі ролі.
Я не могла дивитися навіть свої вистави.
Але ми знали, чого ми досягли.
Ти теж дивна.
Йди пограйся біля річки.
Ні, я хотіла залишитись у готелі.
- Що? Ні. - Я не хотіла виходити.
Ти ідеш зі мною.
У мене для тебе сюрприз. Тобі сподобається.
- Отам якісь прикраси. - Ходімо!
Що це, нахрін, таке?
Це їжачок, люба.
У таких кафе вони зараз дуже в тренді.
Люди приходять сюди їжачків потримати?
Так, це має заспокійливий ефект.
Я не хочу бути спокійною. Я вибішена.
Він не зіграв те, що треба! І робота знищив!
Він психопат!
Це ти його найняла.
Заміцно.
Ви так їжачка вб'єте.
Ти ж не хочеш убити їжачка, люба.
Ні, не треба тобі того на совісті.
Якщо чесно,
це вперше за сто років він зробив щось гідне.
Музика була неймовірна.
Справа не в тому.
Велике мистецтво
часом потребує руйнування.
Це ти Фукумото спитай.
Ти не говорив з Гесбі? Він на мої дзвінки не відповідає.
Ні, наче ні.
Ти його знаєш. Він часом випадає.
Дивися, він себе мацає.
- Глянь! - О боже!
Чому все не може бути простіше?
- Що? - Ви його лякаєте.
Не забирайте його! Це мій їжачок!
Гей Лі, можна подивитись?
Я ще не бачив, як ти диригуєш не вдома.
Та ну. Будь ласка.
Так. Звісно.
- Добре? - Ага.
- Круто, чудово. Так! - Дякую.
Дякую.
Ходімо. Це наш потяг.
Другий етап.
Сьогодні ми хочемо, аби ви зробили крок вперед і показали себе.
Ми спостерігатимемо за вашими репетиціями.
Тут відбувається справжнє диригування.
Ми дивитимемося на вас, на те, як ви комунікуєте з оркестром.
Сьогодні ви гратимете Берліоза.
Антацид?
- Так, дякую. - На перший уривок у вас буде
- максимум 20 хвилин репетиції. - Це в мене вперше.
Коли нам стане нудно, ви почуєте дзвін.
Вони дали їй сім хвилин. Непогано.
Наступна — Гейлі Ратледж.
Це було круто!
Як на мене, Гейлі всіх порвала нахрін.
Вона набагато сильніша, ніж у першому етапі.
І як довго вона цим займається?
Менше року.
Родріґо навчав її кожну хвилину її життя.
Родріґо? Ні. Це не було схоже на нього.
Вона має безліч своїх ідей.
А Юкі що?
Дуже схожа на Гейлі.
Справді? І чим же?
Бо в них нема чоловічих геніталій?
Їхній підхід до музики більш інтуїтивний та емоційний.
Це він про що?
Що вона занадто жіночна.
Ану нагадай, як «мудло» японською?
Що на мене всі нападають?
Ти мудло!
Я погоджуюся
з Нобуро.
Я думаю,
що треба вигнати Юкі.
Пахне як мочі.
Маестро!
Глоріє, привіт.
Що ти тут робиш?
Ми йдемо до пана Фукумото.
Ні. Я не хочу просити вибачення. Ні.
Ти й не мусиш.
Але він заслужив на пояснення.
Пам'ятай про Юнацький оркестр.
Що це за голос у тебе?
Це мій голос їжачка.
Ходімо.
Ні, Глоріє, ми не знаємо, чи Гей Лі пройшла.
Пройшла.
Ти в нормі?
- Не в такій, як ти. - Ось імена п'ятьох фіналістів.
Дайсукі Уено.
Умберто Панетта.
Андрей Новак.
Роджер Вілсон.
Та...
Гейлі Ратледж.
Дякуємо всім, хто не проходить далі.
І бажаємо успіхів фіналістам.
Гратимемо Малерову «Симфонію № 6».
Малер. От бляха.
Побачимо, на що ти здатна.
Юкі.
Юкі!
Гейлі.
Не знаю, що й сказати. Ти була пречудова.
Та що поробиш?
У фіналі ще ніколи не було двох жінок.
Це таки правда?
Повір мені, я не раз таке бачила.
Ну, тоді з мене годі.
Я вже застара для таких змагань.
Що я скажу своїм батькам?
Юкі, переклади це для мене.
Хочу впевнитися, що вона це почує.
Ти знаєш, що лише чотирма оркестрами зі 150
керує жінка?
Чотирма.
Візьми того сраного Малера й запхай його в їхні горлянки.
Я постараюся.
КОРПОРАЦІЯ ФУКУСОФТ
Пане Фукумото.
Маестро хоче вам дещо сказати.
Вибачте.
Що... Непогано.
Вибачте, що я робота вбив. Це було зайве.
Та мені не соромно за музику.
Ви хотіли «Реквієм».
Це був мій «Реквієм».
Не зліться. Тобто, зліться на мене.
Та не на Глорію чи оркестр,
на будівлю чи на Юнацький оркестр.
Я не злюся.
І ВАМ не помер.
- Це добре. Він не злий. - Привіт, маестро.
Привіт.
Я думав, що ти вмер.
Якщо точніше, у мене було коротке замикання.
Тепер я розумію динаміку крихкості.
І завдяки вам я тепер знаю, як закінчити «Реквієм».
Маестро, я розчарований.
Я завжди гадав, що ви не мислите усталеними категоріями.
«Реквієм» був прекрасним.
Але він нікуди нас не привів.
Я й не мислю усталеними категоріями. Хоча категорії...
Я не бачу навіть їх.
З нетерпінням чекаю обговорень нашого подальшого партнерства.
Скотч, будь ласка.
Привіт, Джеррі.
То ти знайшла моє місце?
Як Глорія тебе підіслала, відповідь «ні».
Ні, я тут не заради Глорії.
Я втік.
Не кажи Глорії, але Фуґу ще обдумує, чи варто робити пожертви.
От же бляха.
Але моя хата скраю.
О ні. Господи. Її це вб'є.
З іншого боку, у Нью-Йорку багато оркестрів.
На що ти натякаєш, маестро?
Не знаю. Ця музика — ніби безодня.
Коли проходиш крізь неї,
опиняєшся на іншому боці. А там ще темніше.
Я не знаю, чи мені це під силу.
- Гей Лі? - Привіт. Де ти був?
Ти говориш із ним?
Ні, з кимось іншим.
Добре, дуже добре, Гей Лі.
Просто не...
- Слухай. - Бережи це.
У фіналі буде «Симфонія № 6» Малера.
Малерова «Симфонія № 6»? Ні!
- О боже, та ти ж виграєш. - Ні!
Ти виграєш.
Так, я вже це бачу. Ти виграєш.
Я бачу майбутнє.
Не кажи так.
Ти виграєш.
І знаєш що? Для тебе все тільки починається.
Зможеш усе.
Не думаю, що в мене добре вийде.
Що? Згадай Берліоза. З ним ти була неймовірною.
Просто магічною, розумієш?
Ти не дуже добре розуміла, що робиш,
але ти творила музику.
Тобто, я не дуже розуміла?
Ну, ти знаєш.
Ти діяла інстинктивно.
І я слухав тебе
і перестав бути наставником. Я був просто глядачем.
Це була музика. Ось що це було.
Мені дуже треба запхати Малера в їхні горлянки,
тож було б добре, якби ти міг побути моїм наставником.
Будь чесним.
- Цілковито чесним? - Так.
- Точно? - Не соромся.
Гаразд, добре.
Що ж...
На початку твої руки були в правильній позиції,
але потім ти захопилась і нічого не контролювала.
Легато було не найкращим. Трохи не те.
- Добре, гаразд. - Так?
Було от майже там.
А з ферматою...
Вона ніби була занадто коротка.
Труба трішки запізнювалась,
гобой був загучним...
Стривай, це ж перші 20 тактів.
Так.
І коли вступили флейти,
ти не показала їм, де зупинятися, і вони не знали, коли дихати.
І таке саме було з усіма духовими.
Це не щось оранжеве чи біле,
це щось посередині.
Ми про це говорили, не треба на всьому наголошувати.
Вони знають, що роблять.
Просто слухай їх і дозволь їм грати.
Та наступного разу мусиш зробити все ідеально.
Так, ідеально.
Щоб стати великим диригентом, треба багато всього.
Хороший слух.
Знання репертуару.
І, понад усе,
великий диригент повинен мати бачення й уміти його передати.
Гесбі! Рада тебе чути.
Що? Можеш повторити? Тут поганий зв'язок.
Що? Коли він таке казав? Коли?
Заради Моцарта святого й мотоциклів,
що з тобою, чорт забирай, не так?
Привіт, люба.
Що ж, бляха, сталося з тобою в дитинстві, що ти такий?
Ти про що, люба?
- Прикидаєшся дурником? - Ану не лізь.
Я щойно говорила з Гесбі.
І тепер він каже, що не може вирішити, кому віддати «Божевільні».
Він сказав, що ми маємо розібратися самі.
Як ти смієш витворяти таке за моєю спиною?
Я? Хто би це казав!
- Ти про що? - Ти думаєш, я дурень?
Подарунки, квіти, любовні листи?
Якщо в тебе якась інтрижка, так і скажи.
Зрештою, я би й сам погуляв.
Моногамія ніколи не була моєю сильною стороною.
Це не любовні листи. Вони від Денієла Магажана.
Він хоче, аби я керувала Музеєм Ґуггенгайма.
Що?
Ти...
І чому ти мені не сказала?
Бо ти, Томасе, хоч я тебе й люблю, страшне базікало!
І ти погодишся?
Ні.
Бо я заберу собі роботу Гесбі.
І втру носа твоєму районному оркестру аматорів.
Добре!
Ні! Добре!
На другому місці...
Андрей Новак.
А переможцем стає...
Дайсукі Уено!
Оркестр у Квінсі не боїться технологій чи нових ідей.
Вони хочуть знову закохати людей у музику.
Наприклад, у нас тепер неймовірна нова гобоїстка.
Бетті Креґдейл.
То я почую, як ти граєш.
- Твоя дівчина в курсі? - Менше знає — краще спить.
Гейлі?
- Привіт. - Салют.
Вітаю, Дайсукі!
Ти заслужив.
Дякую.
Що сталося? То ніби не ти диригувала.
Так, я запанікувала.
Звісно.
Ми ж не роботи.
Ага.
Гей Лі. Агов!
Ти фальшивка. Ти не справжній Родріґо.
Так, це не Родріґо!
Родріґо здох!
Так. Агов, хлопці.
Гей Лі!
Творчий керівник Юрій Лаховський іґо.