Моцарт у джунглях
Та ну, Гезе, кажи вже!
Не підганяй його.
Він митець.
Так, я митець.
Гаразд.
Коли Глорія до мене звернулася, ми почали нашу творчу подорож.
І такі подорожі треба поважати.
Ага.
Тож, поки ти не зробив найбільшу помилку в своєму житті, подивись це відео.
Це Синтія виконує Бетховена на мотоциклі.
Глянь на це.
Гесбі не дуже вражений твоїми мотовибриками.
Триста тисяч переглядів.
І, як бачиш, стеля досі ціла.
А мені дуже припав до душі той колапс.
Хаос і Папа.
О, я погоджуюсь.
Послухай. Те, що ми робимо тут...
Гесбі!
Ми переосмислюємо оркестр. Переосмислюємо музику.
Це... Перепрошую?
- Нічого. - Це опір.
А чому саме ви чините опір?
- Продажам квитків? - Як смішно.
Хіба б ти не хотів, аби тебе почули 1200 людей, а не 20?
Тисяча двісті старих бабег.
- Ти про що? - Я звертаюся до нового покоління.
У кожного з вас переконливі аргументи.
Ага.
- Чому б нам не прогулятись? - Ніяких прогулянок.
- Так. - Ні, я не піду.
Ходи зі мною!
Обожнюю гуляти.
- Звучить... - Чудово.
Якийсь дистопічний кошмар.
Я це й хочу передати. Цей жах.
Справді? Я не відчуваю жаху.
Чому ти не можеш грати з пристрастю?
Чому?
Маестро, я не розумію, чого ви від мене хочете.
Я не знаю!
Я не знаю. У тому й біда.
Маестро, будь ласка. Спокійно.
Я в нормі, я намагаюсь.
Можна мені твій гобой на хвильку?
Будь ласка?
- Ось так він творить. - Може, біда в тім, що...
- Він митець. - Я вчився...
Так.
Гадаю, я вже вмію грати
завдяки осмосу з Гейлі.
Маестро, може, час перерви? Га, Бобе?
Ні, та ходімо.
Десять хвилин.
- Віддай Арлінові його гобой. - Ні, Глоріє, ні.
Гаразд, маестро. Ми тобі його віддамо.
Тут є одна справа, яку треба обговорити.
Так, твій витвір у надійних руках.
Що не так?
Дай мені свій телефон. Я мушу подзвонити Гей Лі.
Я дзвонив їй з телефона Ді Ді, потім Воррена Бойда,
потім таксиста, потім з її телефона.
Я не можу її знайти.
З нею все гаразд?
Вона більше не хоче бути моєю дівчиною.
Мені шкода.
Але...
Я мушу, щоб ти сказав Гесбі, що хочеш зіграти його витвір.
Тоді я пробачу твої японські витівки.
Можна мені мате?
- Шерон, зробиш? - Звісно.
І якщо би ще щось треба, що завгодно, я завжди готова...
- Шерон, мате. - Так.
Отож... Гесбі!
Гесбі, Родріґо саме розповідав мені, які емоції в нього викликав твій витвір.
Дякую дуже.
Я плакав 39 годин, поки його писав.
Гесбі Енніс, тут без питань.
Віддайте його Томасу, бо він грає з пристрастю.
Я — просто субстанція. Неозначена субстанція.
- А Томас грає з пристрастю. - Родріґо! Ану сюди!
Це він жартує.
Він такий смішний.
Не люблю переповідати погані новини, тож піду прогулятися.
З мене годі.
Тобто, з тебе годі?
Не приходь сьогодні додому.
Не приходь.
Згадую про картон і пластик.
Ну, 2015-й був непоганим роком.
Не повертайся до Ферндейлу.
Живи нагорі. Диригуй унизу. Пий на цьому чарівному пляжі.
Тобі не треба переїжджати, можемо старішати разом.
Мені треба швидше повернутись до нормального життя. Й поговорити з Родріґо.
Ти досі з ним не поговорила?
Ви просто розійшлися на чайній церемонії?
Так. Тепер ніякого хлопця. Ніякого спільного побуту. Усе буде нормально.
- Це не дуже нормально. - Тихо будь.
- Чувак з мотоциклами й Арлін. - Денні.
- Привіт. - Салют.
Ви знайомі?
Ні, просто прийшли водночас.
- Привіт. - Вітаю.
Привіт.
- Так, ми разом. - Гаразд.
Хочете трохи вина з картонки?
- Ага. - Звісно.
Ні, дякую.
Не хочу заважати вашій вечірці,
але хотів сказати тобі особисто, що я звільняюся.
- Звільняєшся? - Так, хочу звільнитись.
Мене відпустять, якщо я знайду заміну, що підійде Родріґо.
А йому підійдеш лиш ти.
Чому ти хочеш піти?
Мені постійно сниться, що Родріґо хоче вбити мене гобоєм.
Тож я повернуся в Чикаґо.
І так, я візьму вина, якщо ви не проти.
Звісно, та вона не погодиться.
У неї ціла схема з орбітами.
Ні, я за.
О боже! Дякую.
Справді?
Більше нема ніяких орбіт.
Ти впевнена?
Я хочу, щоб усе було звичним. Я звикла бути на заміні.
Гаразд.
Стривай. Зосереджуйся на диханні.
Вдих, видих. Вгору, вниз.
- Агов, флейти. Годі. - Вони неконтрольовані, Синті.
Перестаньте! Це дуже дорогі інструменти.
Цей важливий чоловік прийшов допомогти.
Дякую, Рікі.
Треба вчитися сприймати критику.
Такою буде вся твоя кар'єра.
Скрипалі не плачуть.
Альтисти ще й як плачуть.
- Ти хочеш бути альтисткою? - Ні.
Ти дуже талановита, тому я й суворий до тебе.
Якщо я з тобою милий, то щось тут не те.
Гаразд, почали.
Привіт!
- Маестро. - Керівниця, так.
Як зап'ястя?
Мушу вчитися грати лівою.
Як Джимі Гендрікс. Ото круто.
Жартую. Реабілітація. І навряд чи я повністю одужаю.
Навряд чи.
От чорт.
Мені дуже шкода.
Вибач, зап'ястя. Це моя вина?
Не відповідай.
Ти сьогодні викладаєш?
Так, і також вчуся.
Навчаю цих чудових дітей пристрасті.
Гляньте. Ви такі милі.
І, хоч я вас не знаю, я вас дуже люблю.
Дуже!
Тож...
Почнімо!
Мої руки немов з бананового пудингу...
Так.
Де ви були? Вас десь місяць не було.
Рікі, я працював, розумієш?
Був у Японії, був на місяці,
на дні океану, а ще вбив робота голими руками.
Не дивіться так.
Ми зіграємо початок «Симфонії № 5» з вами?
Ні, вони мусять це послухати.
Мусять.
Коли я був дуже юний, маестро Рівера прийшов до мене і сказав:
«Грай на всіх інструментах, окрім скрипки».
Тому я захотів довести йому щось.
Взяв скрипку і вправлявся вдень і вночі,
поки не пішла кров
з цього пальця, з цього, цього й оцього.
І постійно текла кров. Просто лилася.
Так, таке буває.
Але в цьому вся піднесеність мистецтва.
Маестро, ходімо.
Це щось, що мусить статися...
- Я хочу, аби була кров і пристрасть. - Маестро!
Маестро, поговорімо про це надворі.
Гаразд.
І ось тут закінчується наш тур.
Виставка Кандинського.
Либонь, улюблена абстракція Соломона Ґуггенгайма.
І моя.
Ти не можеш відмовитись, правда?
Не можу.
Коли святкуємо?
Чудово.
Я принесу документи і дуже дороге шампанське.
Скоро повернуся.
Глоріє! Що ти, в біса, витворяєш?
Як ти мене знайшов?
У нас спільний календар, не пригадуєш?
Попрошу Шерон виправити це.
Вітаю! Ти виграв! Я приймаю цю пропозицію!
Ти ж навіть не любиш сучасне мистецтво!
Я люблю його достатньо!
Гесбі все тобі віддав!
У мене нема нічого, окрім диригента, який розвалюється,
і спонсора, вибішеного на мене через того ж диригента.
Ти мав рацію щодо Родріґо.
Ти мав рацію щодо всього, ти виграв.
Не здавайся, прошу.
Це ж завжди так.
Я бішуся на тебе, а ти на мене. Заради Бога!
Я втомилась.
Гаразд, маєш рацію.
Звільняйся.
Ти й так перетворила оркестр на мавзолей.
О, реверсивна психологія тут не спрацює.
Ти геній у музиці.
- Я тебе прошу! - Я правду кажу!
Кожен молодий диригент чи музикант країни просто гине без твого схвалення.
Чому, на твою думку, у мене такі хороші відгуки?
Бо ти мене зневажаєш!
Пощастило ж тобі, що моя зневага не має меж!
Думаєш, це в тебе щось інноваційне?
Не просто так усі ваші інструменти зі смітника.
А ти страшна снобка!
Іди в сраку.
Ця війна нам піде на користь.
Ця війна піде на користь музиці.
Ти мусиш боротися.
То можна мені прийти додому?
Ні.
- Я думаю, що так. - Ні.
Ні?
Принести ще одну склянку?
Ми мусимо поговорити.
- Досі... - Себастіане?
Пам'ятаєш, я казав, що ти можеш брати цю чашку, коли заманеться?
Забирай її.
Шоне.
Мені дав цей горіх Сейдзі Одзава.
Не їж його.
Не відкривай його.
Не буду.
Слухай, уже не треба платити.
Ні, це не плата.
Це просто подарунки вам. От і все.
Я більше нічого в житті не хочу.
Не хочу нічого мати.
Хочу бути тінню перед оркестром.
Це все, що мені треба.
Як вам таке звучання?
Неймовірно. Я думав, що це твій альбом.
Неймовірний інструмент.
- Ти точно хочеш її віддати? - Звісно, ще й тобі.
- Дякую. - Прошу.
- Підемо якось випити? - Обов'язково.
- Так. - Випити, і всяке таке.
- Так, і всяке таке. - Так. Наступного разу.
Ага.
У нас гості. Або в мене глюки.
Маестро, ви телефонували?
Нортоне! Мортоне Нортоне, так.
Ось, що я маю.
Наприклад.
Ось мій футбольний м'яч,
з яким я спав у віці від 10 до 13 з половиною.
Забирайте.
І навіщо вам позбуватися всього цього?
Він щойно з дівчиною розійшовся.
Та матюклива гобоїстка.
- Потрібен абсент. - Так.
- Дякую. - Хай ллється, мов пісня.
Можна?
За розбите серце, за найбільш вишуканий біль.
За неоднозначність.
За бажання.
За сім'ю.
Я вже не маю настрою на цей тост.
Маестро, вам не личить.
Ви єдиний живий диригент у моїй колекції.
Що таке одна гобоїстка, коли мільйони обожнюють
неймовірного Родріґо де Соузу?
Дякую, Нортоне. Себастіане.
Пажу!
То буде вечірка? Можна когось запросити?
Поклич хор.
Будь терплячим. На сьогодні в мене великі плани.
Працюватимемо допізна.
Це вже краще.
Що відбувається?
Це той фантастичний оркестр, про який ти мені розповідав?
А де всі?
Профспілці повідомили,
що ми не частина профспілки, але в нас грають музиканти звідти.
Що?
І вони погрожують нам чорним списком,
якщо ми не доєднаємось до профспілки.
Гесбі Енніс.
Я виріс, слухаючи вашу «Полярну симфонію».
Перепрошую. Сподіваюсь, вона вам не дуже нашкодила.
Ви жартуєте? Я вам хто?
Чому ви всміхаєтесь?
Чому він усміхається?
Це... Фантастично.
Отепер ти смієшся.
- Він сміється. - І ти смієшся.
- Ти не засмучений? - Звісно, що засмучений. Я розлючений.
Боже, Глорія.
Стривай, то це твоя дівчина зробила?
Звісно, що вона.
Вона, напевно, недовго ще буде моєю дівчиною.
Моногамія — не природне явище. Зрештою, ми всі одне одному зраджуємо.
А куди це Гесбі пішов?
Віддавати свій витвір Глорії, звісно.
- П'ять, шість, сім. - Ні, тільки не вище.
Ти вбиваєш звучання.
Сраний Родріґо де Соуза.
Красиво, як красиво. Дякую.
Так гарно, так...
- Ти дуже гарна. - Дякую, маестро.
Чому тебе раніше не запрошували? Де ти була?
Не знаю.
- Нам треба познайомитись. - Так.
Шоне, допоможи мені з коробкою. Почнімо роздавати все.
Джоан Джетт!
Ходімо, Шоне, ходімо.
- Джоан Джетт. Вітаю. Як ся маєш? - Привіт, Родріґо.
Хочу дати тобі оце. Це мій перший мікстейп.
Я сам зробив дизайн обкладинки.
Знаєш, як ти диригував Шостаковича з Берлінським оркестром.
Це вразило мене до глибини душі.
А мене вразив твій красивезний голос.
Боже! Надя Сирота. Обожнюю вас!
Ви дружите з Себастіаном?
Мене Родріґо запросив,
аби вручити камертон, який у нього кинула Кетлін Беттл.
Не знаю навіщо.
Родріґо тут?
- Привіт! - Салют!
О ні, стривай, я ненавиджу тебе.
Будь ласка, ні. Мені дуже шкода.
Так і має бути.
Але з мене годі.
То ти досі тут живеш?
А Родріґо?
Агов, Джеффе Зеґлере!
Маестро!
Радий бачити.
Хочу дати тобі щось, що давно треба було віддати.
Ось цей олівець.
І це горнятко.
Воно моєї бабусі. Вона використовувала його для ворожінь.
Але воно вже не діє, тож...
Воно й так старе.
Тож...
- Що з ним таке? - Ти.
- Рей Чень? - Ага, так.
Можеш вийти? Це моя кімната.
- Так, звісно. - Дякую.
- Я тобі розповідав, що я вкрав танк? - Ні.
- Як ні? - Ні.
Та ну, я згадував це, коли...
Не зважайте на мене.
Гей Лі, це Есмеральда.
- Привіт. - Співачка.
- Дуже хороша. - Рада знайомству.
Присядь, Есмеральдо, гаразд?
Нікуди не йди, я повернуся. Добре?
Гей Лі, стривай.
Я роздаю речі, хотів спитати, чи не хочеш ти це.
Це бабусине.
- Не хочу. - А я хочу, щоб...
Тебе засмутила ця співачка?
Ні, роби що хочеш і з ким хочеш!
Мені все одно.
Гей Лі, якщо не хочеш зі мною говорити, то хоча б візьми це.
Я хочу, аби ти думала про мене.
А я хочу дізнатись, чи ти не проти, що я завтра буду на заміні.
Звісно, Гей Лі, я тільки за.
Приходь будь-коли. Я завжди тебе шукаю, Гей Лі.
Коли грає хтось інший,
я завжди кажу: «Де Гей Лі? Де вона?»
Бо я лише… Мені не подобається звучання інших людей.
А твоє подобається.
Подобається, що ти звучиш,
немов мама, яка відригує для дитини...
Господи! Та перестань уже молоти ці нісенітниці.
Типу «Грай із пристрастю».
Чи «Ти виграєш! Ти чудова диригентка, Гей Лі».
Хочеш почути не нісенітницю?
Тобі ніколи не стати чудовою диригенткою!
І знаєш чому?
Бо ти постійно слухаєш мене!
Томаса! Твого батька!
Мусиш це припинити!
Слухай музику! Твори музику!
Грай, бляха, з пристрастю!
Іди в сраку! Я й так граю з пристрастю.
Як репетиція?
Думаю, ти знаєш.
Я більше так не можу.
Ти про що?
У нас нічого не виходить.
Та ну!
Я продовжую боротись.
Я думала, що це те, чого ти хочеш, придурку!
О ні. Справді?
Станеш моєю дружиною?
Це твоя витівка, аби знову забрати собі витвір Гесбі?
Ні.
Це моя витівка, аби спати з тобою
знову й знову.
Я казала, що рада, що ми не одружені.
Люблю тебе розчаровувати.
Люба, прошу.
Ні.
То ти відкинеш такі чудові стосунки
тільки тому, що я поводився як мудень?
Я не кидаю тебе.
Але й не даю тобі страхівку.
Мусиш перестати поводитися як мудень, Томасе.
Не знаю, чи в мене вийде.
Слухай, я всяке пережила з чотирма чоловіками, тож...
ти не єдиний, кому варто почати все спочатку.
Я хочу бути Томасом П'ятим.
Звучить по-королівськи.
Ти можеш сьогодні лишитися тут.
Але на твоє інше питання моя відповідь — «ні».
П'ять, шість, сім, вісім.
Агов, стоп!
Ви гляньте, хто повернувся. Мішо, з тебе 20 баксів.
Що тут відбувається?
Пабло? Пабло Ерас-Касадо?
Родріґо де Соуза.
Вітаю.
Люблю твою роботу. Люблю...
Вона часом така...
Можеш, будь ласка, піти. Це мій танець.
- Так, дякую. - Пабло, залишся.
- Знаєш що? Ти сам пішов. - Що?
Я знайшов нового, кращого, відданішого тебе.
Тому йди геть.
Знову до першого.
Агов, стривай. Іґоне, ні! Прошу!
Ти мав рацію. Ти мав рацію щодо всього.
Оркестр, я і те, що я йду на дно. Я йду на дно!
Чому ти йдеш на дно?
Не знаю, Іґоне, не знаю.
Якщо не знаєш, то в мене нема для тебе часу.
Ні, прошу. Я Фауст! Я той персонаж!
Він не Фауст! Я Фауст!
Так, ти Фауст! Просто не мій Фауст.
Іди геть. У нас репетиція.
Я залишуся тут.
Добре. Пабло, народ, ходімо. Мені шкода.
Мені дуже шкода.
Вольфгангу?
Шматок гівна!