Ahoj.
-Ahoj. -Ahoj.
Mám radost z pokroku, který jste udělali.
Ale ne takovou jako lidé,
kteří vás uslyší v August Memorial!
Ano.
Dobře.
Takže...
Můžeme?
Gloria měla pravdu.
Cynthie, měla jsi pravdu.
Bobe, měl jsi pravdu.
-Warrene, měl jsi pravdu. -O čem?
O Páté symfonii, fünfte, Beethovenovi.
-Víte, co je špatně? -Co?
-Já. -Ne.
Já jsem špatně.
Proč? To nevím. Ale musíme ten koncert zrušit.
Musíme... Ano... Já nevím.
Rivera by po mě hodil taktovku.
Tak tisíc taktovek.
Warrene Boyde, hodíš po mě tenhle zvon? Ano?
-Jen to hoď. Do zubů. -To asi nepomůže.
Maestro, mám nápad.
Nemusíme rušit koncert.
Ale musíme hodně skasat plachty.
Skasat plachty, ano.
Skasáme plachty, jinak narazíme do ledovce.
A musíme zachránit ledovec. Ano?
-Rozumíte té metafoře? -Samozřejmě.
Dáte mi prosím 20 minut?
-Ano. -Jistě.
Promiňte, lidi, promiňte.
-Zavřete prosím dveře. -Jistě.
Sakra. Co to bylo?
Promiň.
Je lehké být kočka?
Vypadá to tak.
Ale hoboj nic lehkého není.
Neber to špatně, jsem ráda, že jsem tohle dostala.
Měla jsi někdy kluka?
Jsou v téhle budově nějací roztomilí kocouři?
Opustila jsi někdy tenhle byt?
Chytila myš?
Nebo aspoň švába?
Do tohohle domu se švábi nedostanou, co?
Pitomá spolupráce.
Jen mezi námi, máš vůbec ráda klasickou hudbu?
Ahoj.
Neslyším žádnou krásnou hudbu.
Jen jsme si trochu povídaly.
Nejste placená za povídání.
Isadore hudbu opravdu miluje.
To můžu potvrdit.
Nepřerušuju něco, nebo ano?
Ahoj, zlato. Použil jsem svůj klíč, snad to nevadí.
Moje chyba, že jsem ti ho dala.
Ahoj Betty. Fukumuto-san, moc ráda vás vidím.
I já vás, Glorie.
-Přišel jsem říct... -Neříkejte to.
Neříkat co?
Cokoliv, kvůli čemu jste tady.
Myslíte, že to bude zlé?
Nebude?
-Inu... -Vy...
Jenom...
Dobře, řekněte to.
Neposkytnu vám dotace.
Neříkejte to!
Příliš pozdě, zlato.
Podívejte, já vím...
Vím, že je to tady trochu...
Ale pro Fukusoft je to pořád životní příležitost.
Souhlasím.
Jen mám pocit, že současné vedení filharmonie není dost silné.
Jestli myslíte, že ona to dokáže vést lépe než já...
Cože? Já to tady nechci vést. Chybí mi hraní.
Tebe nezajímá větší moc?
Zlato, já dokážu rozeznít lebku posluchače
v poslední řadě síně
foukáním do dvou kousků třtiny.
-Větší moc nepotřebuju. -Brava.
Podívej, každý, kdo nemá hlavu v zadku,
vidí, že problém tohoto místa nejsi ty.
Doufám, že nemáš na mysli brilantního maestra DeSousu,
protože na něj teď budu tvrdá.
Rodrigo, tady jsi.
Ahoj Egone.
Rozhodl jsem se, že Faust je pořád tvůj.
-Skvěle. -Ano?
-Skvěle, ano, myslel jsem... -Tančí se dnes.
-Dnes? -Dnes.
Ne, protože musím do filharmonie.
Mám koncert.
Ano, legie zbožňujících fanynek, čekajících na kulturu.
Nezdrž je dlouho, ráno mají botox.
Nebuď cynický, Egone.
Jen naivové jsou cyničtí, nebuď.
Co zítra?
Zítra nemůžu. Musím do Reykjavíku.
Pracovat s hvězdou, a není to Björk.
Je to balet bez publika. Můžeme tančit kdykoli.
Socha Hanse Christiana Andersena za tři hodiny.
To je pozvánka.
-Tři hodiny? -Ano.
-Potřebuju to zpátky. -Sakra.
A máš pravdu, jsem cynický.
Jsi ten nejnevinnější narcista, jakého znám.
Nebuď tak dospělý, jinak se uvězníš.
Tři hodiny.
Možná tvá poslední šance.
Promiňte, kde je nejbližší záchod?
A můžeme ho použít před vystoupením?
A máme mít za pět minut přestávku,
kdybyste zapomněl.
-Jak že se jmenuješ? -Esme.
Líbí se mi tvůj styl.
-Ahoj Hailey, prý jsi zpátky. -Jo.
Jak se cítíš?
Dost divně.
Pamatuju si, když jsi poprvé hrála s orchestrem.
Byla jsi děsně nervózní.
A ty jsi mi nabídl prášky na uklidnění.
To byly časy.
Každopádně, rád tě tu vidím.
Chyběla jsi nám.
Vy mně taky.
Proboha.
Lepší orchestr jsem v životě neviděl!
Díky.
Vypadáte neuvěřitelně. Páni, vypadáte tak super, víte?
Taro, kde máš smyčec?
-V batohu. -Rychle pro něj.
-Můžu jí půjčit můj... -Fajn.
-Co tvoje zápěstí? -Neměla jsem čas na to myslet.
Skvěle. Dobře, drž se.
Ahoj Ricky, jak se máš? Jak to jde?
Spousta lidí.
To ano. Jsou...
-Nebuď nervózní. -Nejsem. Máme slečnu Cynthii.
Ano.
-Ano. -Ano.
Dobře.
Nepotřebujeme helmy, že ne?
Možná špunty do uší.
Já myslím, že bude úžasné
slyšet ty děti hrát Beethovenovu Pátou.
A pak přijde Rodrigo, zase v sedle s Hesbyho dílem.
Fantastické.
Díky.
Dnes zahájíme program
úplně prvním koncertem Orchestru mladých maestra Rivery.
Díky vám.
Nebudeme hrát Beethovenovu Pátou.
Rozhodně ale něco budou hrát. Nejsem si jistý, co to bude, ale...
Každopádně, mám to potěšení představit vám
ženu, která tohle všechno řídí.
Je to nadaná, úžasná cellistka.
Utrpěla zranění.
A já mám pocit, že zranění občas pomáhají věci léčit.
Prosím o velký potlesk
pro Orchestr mladých maestra Rivery a Cynthii Taylorovou.
Díky, maestro.
Moc rádi vám zahrajeme Beethovenovu Pátou
někdy v budoucnu.
Tyto děti tvrdě cvičily
a my máme velkou radost, že je tu dnes můžeme uvést.
Znějí skvěle.
Ano, znějí.
Chtěla jsem ti poděkovat, že můžu hrát.
Samozřejmě. Já děkuju.
Je to bláznivé.
Jednoduchá melodie, ale pořád tak krásná.
Maestro Rivera měl rčení.
Co to znamená?
„Drž se jednoduchosti, hlupáku.“
Myslím, že to nevymyslel.
Ale je to dobré rčení, ne? Funguje.
Jako „hraj s vášní“.
Jistě.
-Jdi teď. -Jo.
-Pavle. -Maestro.
-Hej. -Ano?
-Můžu tě poprosit? -Jo.
Dáš to Bobovi z odborů?
-Bobovi, ano. -Ano.
Aby to přečetl, až přijde na pódium.
-Přečíst publiku. -Ano.
Když přichází orchestr.
-Než přijdete vy? -Ano.
-Dobře. -Ano.
Poprosil bych tebe, ale s tvým přízvukem...
Jakým přízvukem?
Ráda tě zase vidím, Hailey.
Díky. Já tebe taky.
Jedna z nás, jedna z nás, gooba-gobble, jedna z nás.
To je vážně děsivé.
Nikdy jsi neviděla Zrůdy?
Viděla jsem Zrůdy.
Kde je maestro?
Co se děje?
Co to Bob dělá?
Ahoj.
To nic, bude to v pohodě.
Kde je Rodrigo?
Co se děje?
Mám tu dopis od našeho dirigenta, maestra DeSousy.
Zlato, lámeš mi ruku.
„Představ se, Bobe z odborů.“
Jmenuju se Robert Szymkowski, hraju na flétnu a pikolu.
Taky na brumle a jazzovou harmoniku, ale tady ne.
Tady jen na flétnu a pikolu.
-Pohni s tím. -Co? Ano.
„Vést Newyorskou filharmonii je nejlepší práce na světě,
„a tento pořád dospívající dirigent
„se jí necítí hoden.“
-Do prdele. -Co to...
„Dnes je řada na někom jiném.“
Jdi tam, jdi. Běž tam.
Zlato, já mám vlastní orchestr.
„Poslal jsem taktovku.“
Jdi pro tu taktovku. Jdi.
Příště, zlato.
Bože.
-Thomasi. -Promiňte.
„Na té taktovce je něčí jméno.“
HAI LAI
Myslím, že neví, jak hláskovat tvé jméno.
„Tato osoba mi pomohla nastudovat velmi slibné dílo Hesbyho Ennise.“
„Slibné“? Jdi do háje.
„Hai Lai, vím, že bys nechtěla, abych ti to podal já,
„takže to dávám Bobovi z odborů...“
Zvládneš to?
Dobrý večer.
Dnes poprvé uvedeme nádherné nové dílo Hesbyho Ennise.
Vynasnažím se mu udělat čest.
Ale ještě předtím něco potřebuju.
Potřebuju úžasného hobojistu, který se s tím dokáže poprat.
Máme tu někde Betty Cragdaleovou?
Ty víš, že ano!
Teď si užiješ.
Budu foukat pro tebe, Fugu.
Rodrigo, ahoj.
Ahoj, Egone.
Co žes dorazil?
Vzpomněl jsem si na první šanci, kdy jsem dirigoval opravdový orchestr.
Bylo to na soutěži v Oaxaca.
Bylo mi osm.
Byl jsem hrozně nervózní.
Bylo to strašné.
Starý maestro Rivera se na mě rozzlobil a týden se mnou nepromluvil.
Byl to velký drsňák.
Jeho verze drsné lásky znamenala žádnou lásku.
Ale pak jsem dostal druhou šanci a bylo to docela dobré.
Myslím, že dnešek je den druhých šancí.
Ahoj. Díky moc. Vážně.
Potřebuju hoboj.
Nezvrtej to.
Kde jsou tanečnice?
Nejsou tady. Nepotřebuješ je. Byly tam jen kvůli tréninku.
Jenom já a ty?
Ne, jenom ty. Nikoho jiného nepotřebuješ.
Ne, Egone, někoho potřebuju. Jsem zvyklý pracovat s lidmi.
Jako s mrtvými nebo živými skladateli, nebo s orchestrem,
nebo, já nevím, s publikem.
Bez nich nejsem nic.
Tak buď nic.
„Buď nic.“
Jaká spousta scheisse!
Wolfgangu?
S kým to mluvíš?
Se starým přítelem.
Lichotíš si.
Páni, rád tě vidím.
Máš na tvářích líčidlo, to je hezké.
Na co se chystáš?
Sledovat, jak zničíš sebe a svou kariéru.
Zatím si vedeš velmi dobře.
Já vím, je to...
Dobře, Egone, jsem připravený.
-Ano? -Asi mám svoje žádné publikum.
Začněme s představením. Začněme.
Jaká bude hudba?
-Hudbu vyber ty. Jakou chceš. -Dobře... Vím.
-Prozkoumej svá jeté. -Ano.
-Budeš se dívat? -Nebudu se dívat, půjdu pryč.
Soustřeď se, zvedni se a...
Rutledgeová, ty příšero, miluju tě.
Fajn, teď děsíš mě a děsíš to dítě.
Mám tě rád, dítě.
Zaváleli. Neuvěřitelné.
Skoro jsem měla infarkt.
Brava, Rutledgeová! Brava!
Ano, Hai Lai! Ano, dokázala jsi to, Hai Lai!
-Ano! -Ty jsi vážně šílenec.
Neříkal jsem, že bude skvělá? Říkal jsem, že bude skvělá!
Neříkal jsem to? Byla úžasná.
Hai Lai, jsi nejlepší, Hai Lai!
Rodrigo.
Ano, Glorie Windsorová. Co?
Máš padáka.
To nic.
Glorie, to nic.
Bude to v pořádku.
Není skvělá? Bylo to úžasné.
Bože, to bylo úžasné.
Neviděl jsem to, ale cítil jsem to.
Ano. Byla úžasná.
Glorie, to nic.
„Hailey Rutledgeová,
„nedávná poražená z dirigentské soutěže Fukumoto,
„na poslední chvíli na pódiu nahradila maestra DeSousu.
„I když je občas přemožena,
„Rutledgeová je dobrou adeptkou pro nalezení emocí
„v místy až moc intelektuální symfonické záhadě.“
„Adeptka“.
-To je dobré. Není? -Je. Moc dobré.
Viděl jsi tohle?
...že bude skvělá?
Říkal jsem, že bude skvělá!
Neříkal jsem to? Byla úžasná!
Hai Lai, jsi nejlepší, Hai Lai!
Ano! Hraješ s vášní! S vášní!
Ano!
Můžeš brečet.
Vybreč si oči.
Kvůli čemu jinému brečet?
Musíš ze všeho dělat film Bette Davisové?
Ano.
Byl jsi to ty jako dítě, kdo mi říkal, že jsem kus scheisse?
Ne, to byl můj druhorozený, Karl.
Rošťák.
Kvůli němu jsem nedokončil Requiem.
Vážně?
-Proč? -Už jsem to skoro měl.
Přišel a schválně rozlil po celé partituře inkoust.
Musel jsem začít znovu.
Páni!
A já myslel, že tě přemohla
nesmírnost smrtelnosti nebo tak.
„Nesmírnost smrtelnosti“?
Smrti se bojí jen lidé, kteří ještě nezemřeli.
Než zapomenu, maestro Rivera vzkazuje...
Ty s ním mluvíš?
Dobře, co říkal?
Říkal...
„Do práce, ty hovňousku.“
Ano, do práce.
Ale co mám dělat?
Ne, vážně. Co mám dělat?
Kreativní dohled Tereza Němcová uje...