Моцарт у джунглях
Вітаю.
- Привіт. - Салют.
Я страшно хочу почути все, що ви вже вмієте.
Але ще більше це хочуть почути глядачі
в нашій концертній залі.
Так.
Гаразд.
Тож...
Готові?
Глорія мала рацію.
Синтіє, ти мала рацію.
І ти, Бобе з профспілки.
- І ти, Воррене Бойд. - Ти про що?
Про «Симфонію № 5», Бетховена.
- Знаєте, що тут не так? - Що?
- Я. - Ні.
Це я псую оркестр.
Чому? Не знаю. Треба скасувати концерт.
Треба... Не знаю.
Маестро Рівера кинув би в мене зараз паличку.
Тисячу диригентських паличок.
Кинь у мене цей вантуз, Воррене Бойд.
- Просто кинь. У зуби. - Не знаю, як це допоможе.
Маестро, у мене ідея.
Концерт відбудеться.
Але мусимо підлаштуватися.
Підлаштуватися, так.
Підлаштуймося, бо інакше вріжемося в айсберг.
А нам треба вберегти наш айбсерг. Так?
- Розумієте метафору? - Звісно.
Дасте мені 20 хвилин?
- Так. - Звісно.
Вибачте, вибачте, будь ласка.
- Зачиніть двері, будь ласка. - Авжеж.
Чорт. Що таке?
Перепрошую.
Легко бути котом?
Виглядає, що так.
Чого не скажеш про сраний гобой.
Не подумай. Я рада бути тут.
У тебе колись був хлопець?
Є якісь милі коти?
Ти коли-небудь виходила з квартири?
Ловила мишей?
Може, хоча б таргана?
Хоча їх сюди не пускають, правда?
Срані директори.
Скажи чесно, ти хоч любиш класичну музику?
Привіт.
Щось не було чути музики.
Ми трішки побалакали.
Тобі не за це платять.
Ізадора дуже любить музику.
Це видно.
Я не заважаю, правда?
Люба! Сподіваюся, ти не проти, що я скористався своїм ключем.
Це вже я сама винна, що дала його тобі.
Вітаю, Бетті. Фукумото-сан, рада бачити.
Навзаєм, Глоріє.
- Я прийшов, аби сказати... - Не кажіть.
Не казати?
Те, заради чого ви це засідання скликали.
Чому це зразу щось погане?
Хіба ні?
- Ну... - Ти...
Просто...
Гаразд, кажи.
Я забираю свої гроші.
Не кажіть!
Уже запізно, люба.
Слухай, я знаю...
Що тут було дещо...
але це все одно неймовірна можливість для «Фукусофту».
Це правда.
Мені здається, що поточне керівництво не є достатньо сильним.
Якщо думаєте, що вона — кращий варіант...
Що? Не хочу нічим керувати. Я грати хочу.
Тебе не цікавить влада?
Люба, я можу викликати мурахи у глядача
в останньому ряду,
просто подувши через тростинку.
- Це вся потрібна мені влада. - Браво.
Слухай, будь-хто, чия голова не в сраці,
знає, що проблема не в тобі.
Я сподіваюся, ти не про геніального маестро де Соузу,
тому що я не дозволю його звільнити.
Родріґо, ось ти де.
Привіт, Іґоне.
Я вирішив, що роль Фауста таки твоя.
- Супер. - Так?
- Так, я думав, що... - Танцюємо сьогодні.
- Сьогодні? - Так.
Я не можу, у мене оркестр.
У мене виступ.
Так, легіони вірних прихильників збагачуватимуться культурою.
Не затримуй їх, у них зранку ботокс.
Не будь цинічним, Іґоне.
Тільки наївні люди цинічні.
Тоді завтра.
Не можу, їду в Рейк'явік.
Я працюю з рок-зіркою, а не з Бйорк.
Але це ж балет без глядачів. Можна танцювати будь-коли.
Біля скульптури Андерсена, через три години. Чекатиму.
Соуза у ролі Фауста.
- Три години? - Ага.
- Віддай це мені. - От чорт.
Ти маєш рацію, я цинічний.
Ти найбільш невинний нарцис, якого я знаю.
Перестань бути таким дорослим, поки не застряг десь.
Три години.
Раптом, це твій останній шанс.
А де найближча вбиральня?
Можна буде нею скористатися перед виступом?
А ще в нас через п'ять хвилин перекус,
якщо ви раптом забули.
- Як тебе звати? - Есме.
Мені подобається твій стиль.
- Привіт, Гейлі, я чув, що ти вернулась. - Ага.
І як воно?
Доволі дивно.
Знаєш, я пам'ятаю твій перший день тут.
Ото ти нервувалася.
Ага, а ти запропонував мені заспокійливі таблетки.
Ото були часи!
Словом, радий, що ти тут.
Ми сумували.
І я сумувала.
Боже!
Найкраще вдягнений оркестр, який я тільки бачив.
Дякуємо!
Ви чудово виглядаєте. Ви тепер такі круті.
Таро, де твій смичок?
- У моєму рюкзаку. - Біжи за ним, хутко.
- Я можу дати їй свій, якщо... - Гаразд.
- Як твоє зап'ястя? У нормі? - Я не мала часу про нього думати.
Чудово. Так тримати.
Рікі, як ся маєш?
Багацько людей?
Так, трохи є.
- Не нервуйся. - Я не нервуюся. З нами пані Синтія.
Ага.
- Так. - Ага.
Гаразд.
Ми ж обійдемося без касок?
Але не без затичок у вуха.
Думаю, буде чудово почути,
як діти грають «Симфонію № 5» Бетховена.
І як усе доповнить Родріґо з новим творінням Гесбі.
Фантастично.
Дякую, дякую вам.
Сьогодні ми розпочинаємо
з першого публічного виступу Юнацького оркестру імені маестро Рівери.
Завдяки вам.
Ми виконуватимемо не «Симфонію № 5» Бетховена.
Та вони щось виконуватимуть. Не зовсім певен, що це буде, але...
Тим не менш, маю честь представити вам
людину, що керує цим усім.
Вона — неймовірна віолончелістка.
І має травму.
Однак, здається, що часом травми лікують нас.
Привітайте оплесками
Юнацький оркестр імені маестро Рівери та Синтію Тейлор.
Дякую, маестро.
Ми з нетерпінням чекаємо, коли й ми зіграємо для вас
«Симфонію № 5» Бетховена.
Діти дуже старалися,
і ми раді вітати їх тут сьогодні.
Чудово звучать.
Так, це правда.
Я хотіла подякувати тобі, що ти дозволив мені грати.
Звісно. Тобі дякую.
Дивно, правда?
Така проста мелодія, але така красива.
Маестро Рівера часто казав…
Що це означає?
«Зроби все простим, дурнику».
Не думаю, що він це вигадав.
Але це гарно сказано. І це працює.
Як-от «грати з пристрастю».
Звісно.
- Іди тепер. - Гаразд.
- Павеле. - Маестро.
- Слухай. - Так?
- Зробиш послугу? - Ну.
Це для Боба з профспілки.
- Для Боба. - Так.
Скажи йому прочитати це, коли вийде на сцену.
- Прочитати на сцені. - Так.
Коли виходитиме оркестр.
- Перед тим, як ти вийдеш? - Так.
- Гаразд. - Так.
Я би попросив тебе, але в тебе нелегкий акцент.
Який акцент?
Рада знову тебе бачити, Гейлі.
Дякую, і я тебе.
Одна з нас, одна з нас, буде це одна з нас.
Це стрьомно, Воррене.
Ти що, не бачила «Потвор»?
Бачила.
Де маестро?
Що відбувається?
І що робить Боб?
Привіт.
Усе гаразд, усе добре.
Де Родріґо?
Що відбувається?
У мене є лист від нашого диригента, маестро де Соузи.
Люба, ти можеш мені руку проколоти.
«Представся, Бобе з профспілки».
Я Роберт Зимковський, я граю на флейті та флейті-піколо.
А ще на дримбі та гармоніці, але не тут.
Тут тільки на флейті й флейті-піколо.
- Ну давай вже. - Що? Так.
«Диригувати в Нью-Йоркському симфонічному — це найкраща робота у світі,
і ваш доволі дорослий диригент
не думає, що вартий цієї роботи».
- От чорт. - Що це, в біса...
«Сьогодні черга когось іншого».
Вставай і йди туди. Йди.
Люба, у мене свій оркестр.
«Я передав диригентську паличку».
Іди бери її. Мерщій.
Наступного разу, люба.
Господи.
- Томасе. - Перепрошую.
«На паличці є ім'я».
ГЕЙ ЛІ
Схоже, він не вміє писати твоє ім'я.
«Ця людина допомогла мені з цим перспективним витвором Гесбі Енніса».
Перспективним? Іди ти нахрін.
«Гейлі, я знаю, що ти не візьмеш її з моїх рук,
тож я віддав її Бобу з профспілки...»
Зможеш?
Добрий вечір.
Сьогодні ми вперше зіграємо чудовий новий витвір Гесбі Енніса.
Спробую його не підвести.
Та потрібно ще дещо.
Нам потрібна достатньо неймовірна гобоїстка, якій це під силу.
Тож, чи є тут Бетті Креґдейл?
Ще й як є!
Отепер ти все побачиш.
Це я для тебе дутиму, Фуґу.
Родріґо, привіт.
Привіт, Іґоне.
Що змусило тебе прийти?
Ну, я згадав свій перший шанс диригувати справжнім оркестром.
Це було змагання в Оахаці.
Мені було вісім.
Я дуже нервувався.
Вийшло жахливо.
Старий маестро Рівера так розізлився, що тиждень не говорив зі мною.
Він був дуже суворим.
Його метод пряника й батога був без пряника.
Але я дістав другий шанс, і все вдалося.
Сьогодні в нас день других шансів.
Привіт. Дуже тобі дякую.
Дай мені гобой.
Не лажани.
А де танцівники?
Їх тут нема. Тобі вони не потрібні. Це була репетиція.
То це лише ти і я?
Ні, лише ти. Тобі більше нікого не треба.
Ні, Іґоне, мені треба хтось. Я звик працювати з людьми.
З композиторами, живими чи мертвими, з оркестром,
чи, я не знаю навіть, з глядачами.
Без них я — ніщо.
То будь нічим.
«Будь нічим».
Що то за гівно?
Вольфгангу?
З ким ти говориш?
Зі старим другом.
Ти собі лестиш.
Чоловіче, радий тебе бачити.
Аж щічки почервонішали, як це добре.
Що ти там?
Прийшов подивитися, як ти обісрешся й зруйнуєш кар'єру.
Поки що непогано виходить.
Я знаю, це...
Гаразд, Іґоне. Я готовий.
- Так? - Я знайшов свого відсутнього глядача.
Тоді почнімо.
Яка в нас музика?
- Ти обирай. Будь-яку. - Тоді... Я знаю яку.
- Експериментуй. - Добре.
- Ти дивитимешся? - Ні, я піду.
Тож розслабся, підійми шторку, і...
Ратледж, ти дикунка, обожнюю тебе.
Зараз ти лякаєш і мене, і ту дитинку.
Люблю тебе, дитинко.
Вони ідеально все зіграли.
Мене ледь грець не вхопив.
Браво, Ратледж, браво!
Так, Гей Лі, так! У тебе все вийшло!
- Так. - Ти справді божевільний.
Хіба я не казав вам, що в неї все вийде? Я ж казав вам, що так буде!
Хіба не казав? Вона неймовірна.
Гей Лі, ти найкраща, Гей Лі!
Родріґо!
Так, Глоріє Віндзор, так. Що?
Тебе звільнено.
Це не проблема.
Глоріє, усе гаразд.
Усе буде добре.
Вона неймовірна, правда? У неї вийшло.
О боже, це було щось!
Я не бачив, але я це й на відстані відчув.
Так. Вона прекрасна.
Глоріє, усе гаразд.
«Гобоїстка Гейлі Ратледж,
фіналістка Диригентського змагання імені Фукумото,
опинилася в центрі уваги, коли маестро де Соуза раптово зник.
Попри певні технічні неточності,
Ратледж вдалося передати емоцію
дещо занадто інтелектуальної симфонічної таємниці».
«Вдалося».
- Це ж добре, правда? - Це дуже добре.
Ви це бачили?
Хіба я не казав?
Я ж казав вам, що так буде!
Хіба не казав? Вона неймовірна. Ти це зробила! Так!
Гей Лі, ти найкраща, Гей Лі!
Так! Ти граєш з пристрастю! З пристрастю!
Так!
Можеш поплакати.
Можеш виплакати всі очі.
Якщо не через це, то через що тоді?
Треба перетворювати все на фільм з Бетті Девіс?
Так, мушу.
Чуєш, а це ти був дитиною, що мене шматком лайна назвала?
Ні, то мій другий син Карл.
Ото негідник.
Це я через нього недописав «Реквієм».
Справді?
- Чому? - Я майже все закінчив.
А він прийшов і навмисне розлив чорнило, просто на ноти.
Я мусив починати все спочатку.
Чоловіче любий!
Я думав, що тебе збила з ніг
вмирущість, що поглинає все.
Вмирущість, що поглинає все?
Таким переймаються ті, хто ще не вмер.
О, поки я не забув, маестро Рівера просив передати тобі...
Ти з ним говориш?
Гаразд, то що він сказав?
Він сказав:
«Берися за роботу, гівно мале».
Так, братися за роботу.
Але яку?
Ні, справді. Яку?