‫היא תהיה מאושרת יותר עם הילדות הטיפוליות.‬
‫איך אתה יודע את זה?‬
‫כי היא טיפולית.‬
‫היא פשוט לא יכולה לדבר, פיליפ. זה לא אותו הדבר.‬
‫היא מציגה בפנינו אתגרים שבית הספר הזה יכול להתמודד איתם.‬
‫וגם השם של בית הספר הזה...‬
‫מה?‬
‫המתחם של גברת וולרפן לילדות בעלות צרכים מיוחדים ועברייניות צעירות.‬
‫אז?‬
‫אז בסדר.‬
‫אז אנחנו שולחים את הבת האילמת שלנו לבית ספר מלא למחצה‬
‫בילדות שדוקרות אנשים עם עפרונות?‬
‫עברייניות צעירות?‬
‫הם מפרידים ביניהן. בין הילדות האילמות והעברייניות.‬
‫חוץ מאשר בהפסקות.‬
‫שמעתי שהיא לא יכולה לדבר.‬
‫יש לה אילמות סלקטיבית, וזה אומר שהיא יכולה להשמיע רעשים לפעמים.‬
‫מתי למשל?‬
‫היא יכולה לצרוח, למשל. במצבי לחץ.‬
‫מגניב. בואו נלחיץ אותה ונראה אם היא צורחת.‬
‫כן, זה יהיה מגניב.‬
‫רוצה לשחק "רחמים"?‬
‫אני לא יודעת איך.‬
‫נשלב ידיים.‬
‫ואז ננסה לכופף ולעקם בעליזות את הידיים זו של זו‬
‫עד שאחת מאיתנו תיכנע ותאמר "רחמים".‬
‫לא, תודה.‬
‫תגידי "רחמים"!‬
‫רחמים!‬
‫רצה לשחק "רחמים"?‬
‫עזבי אותה, מטומטמת!‬
‫את יכולה לצרוח?‬
‫מתי?‬
‫באילו נסיבות?‬
‫את מכירה את המילה הזאת?‬
‫אז מתי?‬
‫טוב, הן לא הצליחו לגרום לך... אפילו עם המשחק הטיפשי שלהן. את קשוחה.‬
‫אני בבית הספר לאילמים, אבל אני לא אילמת. פשוט יש לי אבא גרוע.‬
‫היי, אני מבינה.‬
‫אני בבית הספר לרעות, אבל אני לא רעה.‬
‫לאימא שלי פשוט לא אכפת ממני.‬
‫סופי.‬
‫אני אגת.‬
‫פטריוט‬
‫צבא הזרים‬
‫0:46 היתכנות להשתלה מחדש של אצבעות‬
‫למישהו אכפת מהחשיבות המזוינת‬
‫של מסגרת הזמן להחזרת האצבעות הקטועות בה אנחנו נמצאים?‬
‫זין!‬
‫לא אכפת לי אם ג'ון עדיין לא חזר עם האצבע האחרונה שעלולה להיות שלי.‬
‫אני הולך לבית החולים ואני אחבר את האצבעות המזוינות האלה בחזרה‬
‫ולא משנה אם הן שלי או לא!‬
‫טום אמר שאתה לא יכול ללכת לביה"ח.‬
‫טום הוא לא האבא שלי!‬
‫אבא שלי הוא סתם בעלים של שני סניפי ארבי'ס.‬
‫- מה הוא עושה? - הוא מנסה ללכת לביה"ח.‬
‫דניס, אתה לא יכול לעשות את זה. כבר עשית את זה בעבר, נכון?‬
‫קודם לכן?‬
‫כן, עשיתי את זה. כשג'ון דקר אותי.‬
‫כל זה נגרם בעקבות כך, נכון? כל זה.‬
‫אז אני חושש שאתה תצטרך לציית...‬
‫הן האצבעות המזוינות שלי! אדוני!‬
‫- שלום, טום. - דניס...‬
‫חרא.‬
‫כל האנשים האלה אמורים להיות כאן?‬
‫לא.‬
‫אבל זה בסדר.‬
‫הם חברים שלי.‬
‫טוב, אני האימא של ג'ון.‬
‫אני לא יודעת מה לעזאזל קורה כאן‬
‫אבל אתה, ואתה, הולכים לבית החולים.‬
‫הם לא יכולים, ברניס.‬
‫הם כן. והם יעשו זאת.‬
‫מגניב, כי עכשיו נשארה לנו פחות משעה. אלוהים אדירים.‬
‫מי הם כל האנשים האלה?‬
‫אני הבעל של ג'ון?‬
‫לא, אתה לא.‬
‫- לא, אני לא. - אני עדיין נשוי לאליס.‬
‫אני החבר הכי טוב של ג'ון, דניס.‬
‫גם אני נוריתי, בכתף.‬
‫- רק קצת. - אדי, אלוהים!‬
‫אבל יותר מגניב מזה? זה הבן שלי, אפרם.‬
‫וזאת קרול, היא אדירה. היא וטרינרית.‬
‫היא לא מסוגלת לחבר אצבעות, אבל היא וטרינרית נהדרת,‬
‫ורקדנית ואימא.‬
‫וזאת אימא שלי.‬
‫- האצבעות אצלך? - כן, בכיס שלי.‬
‫לדניס יש אחת, אבל השנייה אצלי.‬
‫בסדר, אז בואו נלך.‬
‫הם לא יכולים.‬
‫אלו האצבעות של הבן שלך והחבר שלו.‬
‫- הכי טוב. - מה?‬
‫אנחנו החברים הכי טובים.‬
‫בסדר, אמרת את זה יותר מדי פעמים. זה מוזר.‬
‫בואו נלך.‬
‫בסדר. נעשה זאת בדרך שלך, ברניס.‬
‫זאת לא הדרך שלי, טום.‬
‫זאת הדרך לחבר בחזרה אצבעות ליד המזוינת של הבן שלך.‬
‫אף אחד לא מקשיב לי אף פעם.‬
‫מה אני יודע? אני רק ראש אגף המודיעין.‬
‫בסדר. זין.‬
‫האימא המתוקה שלי הכריחה אותי להחזיר את שתי האצבעות שלי‬
‫אבא שלי מאפשר זאת הוא השתפן כי הוא קצת מפחד ממנה‬
‫בחיי, אני לא רוצה יד מפלצתית אבל הוא צודק כשהוא אומר שישנם אנשים‬
‫שעוקבים אחריי‬
‫וכשהשם המזויף שלי יופיע על הרדאר עדיין תהיה לי האצבע האמצעית שלי‬
‫אבל אני יודע שיהיו לי צרות עם מדוזות נוספות‬
‫אני צריך להתחיל להמציא חרוזים לילדים‬
‫להתחיל להתרכז כדי שלא אמסור מידע מסווג תחת חומרי הרדמה‬
‫זאת טכניקה שאנחנו משתמשים בה‬
‫אבל אני בטח לא אצליח לזכור אותה כי אני מותש‬
‫ג'ק הורנר הקטן ישב בפינה‬
‫והעכביש צייר משהו עם האגודל שלו‬
‫וכל בני הזונות לא הצליחו להרכיב אותו בחזרה‬
‫אני חושב שצלחת עשתה משהו עם כף‬
‫לכבוד כמה נשים לא קמת ממושבך?‬
‫היום ברכבת התחתית?‬
‫כן.‬
‫שלוש.‬
‫ארבע.‬
‫היי, סטרוס.‬
‫הוא בפריז.‬
‫לייקמן?‬
‫כן, ג'ון לייקמן.‬
‫הוא בפריז.‬
‫לייקמן?‬
‫- כן. - ג'ון לייקמן?‬
‫כן.‬
‫מגניב. גם סופי.‬
‫איך היא ידעה?‬
‫זאת סופי, היא חכמה.‬
‫היא פשוט עקבה אחר חבר הקונגרס המשונה.‬
‫צדקת. זה לייקמן עם חבר הקונגרס המשונה.‬
‫לייקמן בפריז.‬
‫הוא בפריז.‬
‫מו מו כאן וניק נאק פדיוואק‬
‫אם אוגר היה מסוגל לאגור קצת עץ‬
‫היקורי דיקורי דידל דידל בה בה קוף‬
‫כבשה שחורה באמצע‬
‫מקדונלד הזקן נפל כהוגן ודפק את ראש האיכר שלו‬
‫הוא סדק את הקליפה שלו‬
‫מה, לעזאזל?‬
‫אני לא יודע מה?‬
‫מה?‬
‫זין.‬
‫ג'יימס?‬
‫ג'יימס, היי?‬
‫בוא תיכנס, נהיה קר.‬
‫ג'יימס?‬
‫מדוזות.‬
‫ג'יימס, תשכח מהמדוזות.‬
‫אני צריך לעקוב אחר המדוזות.‬
‫למה, ג'יימס?‬
‫אני לא יכול לומר.‬
‫מותק, בבקשה...‬
‫אני אכנס לאחר שמניתי את כל המדוזות.‬
‫ג'יימס, הן ימשיכו להגיע עם הזרם. אתה לא יכול לספור את כולן.‬
‫אני אכנס, אחר כך.‬
‫לאחר שמנית את כל המדוזות?‬
‫כן.‬
‫את כולן?‬
‫כן.‬
‫מעולם לא ראיתי כל כך הרבה.‬
‫מה, מותק?‬
‫הן פשוט ממשיכות להגיע.‬
‫שלום.‬
‫את מצליחה לראות משהו?‬
‫לא.‬
‫את יכולה לראות צורות?‬
‫לא.‬
‫את מסוגלת לראות את האור?‬
‫לא.‬
‫צללים?‬
‫לא.‬
‫כלום?‬
‫את לא מסוגלת לראות דבר?‬
‫כלום.‬
‫היי.‬
‫אנחנו יכולים ללכת.‬
‫בסדר.‬
‫למה אתה בחדר המדרגות?‬
‫אני רק מנסה לשמור על פרופיל נמוך.‬
‫בגלל כל הבלגן הזה.‬
‫הייתי בדרך לחדר שלך.‬
‫למה אתה בחדר המדרגות?‬
‫אני לא יודע.‬
‫אתה לא יודע?‬
‫לא באמת.‬
‫פשוט רציתי לצאת מהחדר.‬
‫פשוט באתי לכאן.‬
‫את רעבה, עכברונת?‬
‫לא, אני בסדר.‬
‫צו שיתוף פעולה כתום משרד אינטרפול הבין לאומי - צרפת‬
‫ויסקונסין לייקמן - ג'ון‬
‫לייקמן ישוחרר בעוד שעה.‬
‫- עמדנו בזמן, ג'ון. - כן.‬
‫איך אתם מרגישים?‬
‫התרופות מתחילות להתפוגג.‬
‫אני חושב שאנחנו אמורים לאסוף מרשם?‬
‫כדאי שנחזור לחדר. נסתלק מהרחוב.‬
‫כן.‬
‫היי.‬
‫אני מצטער.‬
‫- התעלפתי עכשיו? - כן.‬
‫- מכאב? - אני לא יודע למה, אבל...‬
‫אני מצטער. זאת תחושה חדשה.‬
‫תחושת כאב חדשה של עצמות מחוברות.‬
‫בואו נלך לאסוף את התרופות.‬
‫אני לא יכול.‬
‫מה אתה לא יכול?‬
‫לאסוף את משככי הכאבים. הם על שם לייקמן.‬
‫כן.‬
‫- עכשיו אתה על הרדאר. - כן.‬
‫- לייקמן על הרדאר. - כן.‬
‫- בגלל אימא שלך. - ובכן,‬
‫גם כי כל התוכנית הזאת דפוקה, אבל...‬
‫כן, טוב...‬
‫- אבל גם אימא שלך. - בסדר.‬
‫אז לא כואב לך?‬
‫אני בסדר.‬
‫הבחור הרגיל התעלף.‬
‫בסדר.‬
‫אז אתה אומר שאתה בסדר?‬
‫כי אתה כנראה מרגיש את אותו הדבר.‬
‫עברת את אותו הניתוח.‬
‫איך אתה מרגיש?‬
‫די טוב.‬
‫לך להביא את משככי הכאבים.‬
‫קדימה.‬
‫בסדר.‬
‫דרכון ארצות הברית של אמריקה‬
‫וכיצד גילית שבנקודה הזאת ג'ון לייקמן היה בפריז?‬
‫אני מניח שבגלל...‬
‫כאב.‬
‫הניחוש שלי היה‬
‫שבגלל ההיסטוריה שלי עם אלימות מתפשטת‬
‫והכאב לו היא גורמת,‬
‫והודות לעובדה שג'ון לייקמן אושפז בבית חולים בפריז‬
‫לאחר ביקור במיון,‬
‫ושהוא נשאר שם יותר מ-16 שעות,‬
‫הניחוש שלי היה שהוא סבל מכאבים.‬
‫בפריז.‬
‫ושהוא כנראה מוקף בכך.‬
‫זה היה הניחוש שלי.‬
‫אז פגשת אותו לראשונה בבוקר ההוא בבית המרקחת בפריז.‬
‫את המטרה?‬
‫זאת הייתה הטעות שלו.‬
‫לא, כלומר, אני לא יודע... טעות?‬
‫3 בפב' 2017 10:03:56‬
‫הוא רק אסף משככי כאבים. זה בסדר.‬
‫הוא ילדון. הוא לא ג'ון ויין.‬
‫חשבתי שהוא עלול לעשות זאת, והוא עשה זאת.‬
‫ושם אספנו אותו, כן.‬
‫היי, זה בסדר.‬
‫אני בטוח שהרבה וטרינרים היו נכשלים בעסק הזה עם האצבעות.‬
‫לא אכפת לי מזה.‬
‫כמעט נהרגת.‬
‫אני לא רוצה...‬
‫אני לא רוצה שתמשיך לעשות את מה שעשית.‬
‫להיות חבר קונגרס?‬
‫לא, זה בסדר. כלומר,‬
‫זה די מגעיל, אבל אני לא מפחדת מזה.‬
‫אני מתכוונת לכך שאתה עוזר לאבא שלך.‬
‫אני לא עוזר לאבא שלי, אני עוזר לג'ון.‬
‫את סקסית כשאת מנתחת.‬
‫תודה.‬
‫את חושבת שזה סקסי שנוריתי?‬
‫- קצת? - לא.‬
‫קצת?‬
‫אולי קצת.‬
‫קנטר וולי עוזב בעוד שלושה ימים.‬
‫כרגע המצב רגוע למדי.‬
‫בוא ניקח שני ימי חופש. ננוח לקראת זה.‬
‫כן?‬
‫שלום.‬
‫גרגורי גורדון, משאבי אנוש.‬
‫טום.‬
‫כן, נפגשנו בציד הברווזים.‬
‫- מה אתה עושה ב... - לזלי קרא לי.‬
‫לכאן, מלוקסמבורג.‬
‫כדי לעזור עם המצגת לדנון, היא בקשיים.‬
‫ו...‬
‫ו...?‬
‫הוא ציין שלג'ון לא תזיק קצת עזרה. בנוסף.‬
‫לזלי ציין זאת.‬
‫שלום.‬
‫שלום, בן.‬
‫לזלי קלרט.‬
‫אני שמח מאוד לפגוש אותך.‬
‫היי, אני ואלרי.‬
‫ובכן...‬
‫מי יש לנו פה?‬
‫היי, אני סבא שלך.‬
‫איך זה נראה לך?‬
‫- אלוהים. - זין.‬
‫בסדר, ובכן, אני מניח שנהנינו ממנו. בעבר.‬
‫אז מתי בורכתם‬
‫בילדה הקטנה היפהפייה הזאת?‬
‫הוא בן.‬
‫כן.‬
‫זה השיער.‬
‫סליחה.‬
‫הוא כנראה זקוק לתספורת.‬
‫- אנחנו נחליט זאת, תודה. - כמובן.‬
‫אני רק מציין את העובדה שהילד זקוק לתספורת.‬
‫- כי הוא נראה כמו ילדה. - אל תגיד את זה.‬
‫- מה? - אתה יודע מה?‬
‫זה היה רעיון גרוע.‬
‫- אני יכולה לדבר איתך? - מתחיל להיות מאוחר, אבא.‬
‫מה קרה, בן?‬
‫היי, בוא פשוט נדבר לרגע במטבח.‬
‫אני הולך לספר אותך.‬
‫עם הסכין הזה.‬
‫זה סבבה?‬
‫היי, הוא כנראה מתרגש.‬
‫הוא בטח שתה כוס יין לפני שבא.‬
‫הוא כנראה הסניף קוקאין.‬
‫- ושתה עשר כוסות יין. - בחייך. זה מביך בשביל כולם.‬
‫בבקשה.‬
‫קוראים לזה הדאץ' בוי.‬
‫זאת ממש קלאסה.‬
‫אלוהים.‬
‫- מה? - תפסיק.‬
‫אתה גוזר את השיער המזוין שלו?‬
‫אנחנו נהנים כאן.‬
‫אתה מסטול, לעזאזל.‬
‫השעה מאוחרת, אבא. הגיע הזמן ללכת.‬
‫- הרגע הגעתי. - הגיע הזמן ללכת.‬
‫היה לנו כאן רגע נחמד.‬
‫נהגתי לספר אותך מדי פעם, חבר.‬
‫ככה יכולנו להתעדכן‬
‫והיינו חוסכים כמה דולרים.‬
‫אתה מצליח לישון קצת יותר לאחרונה?‬
‫לא ממש, לא.‬
‫ולהטוטי הקלפים?‬
‫כן... לא.‬
‫כן, לא, מה? הם מצליחים להפיג את הלחץ...‬
‫לא. הפסקתי לעשות אותם.‬
‫בסדר.‬
‫אתה...‬
‫צורך חטיפים קטנים ומזינים לאורך היום?‬
‫לא.‬
‫אתה אוכל ארוחות?‬
‫לא.‬
‫לא...‬
‫לפעמים, אני מניח.‬
‫הם נתנו לי קצת רסק תפוחים.‬
‫בבית החולים.‬
‫קופסת רסק תפוחים.‬
‫אבל לא אכלתי אותה.‬
‫בסדר, זה לא נחשב בתור ארוחה.‬
‫בסדר.‬
‫ג'ון, אני מודאג.‬
‫בסדר.‬
‫- כמה שעות אתה מצליח לישון, ג'ון? - אפס.‬
‫חסכים ומתח המלווים בחוסר בהתאוששות,‬
‫לדוגמה, תקופה של נינוחות חברתית או שינה,‬
‫יוצרים תנאים פסיכולוגיים בלתי ניתנים לקיום.‬
‫אנחנו זקוקים לדברים מסוימים.‬
‫כמו שינה.‬
‫ודברים נוספים לכך, למעשה. כך גילינו.‬
‫זה נשמע משונה, אני מבין את זה.‬
‫אבל זה אמיתי.‬
‫מה זה?‬
‫חסך חלומות.‬
‫חסך חלומות?‬
‫חלק מהסיבה שבגללה אנחנו זקוקים לשינה הוא שאנחנו צריכים לחלום. כך עושה רושם.‬
‫כדי להשיג פורקן, או...‬
‫אני מניח, חנינה מהציות לחוקים של חיינו כשאנחנו ערים,‬
‫הדרישות של חיינו כשאנחנו ערים.‬
‫אנחנו חייבים לחלום, ג'ון.‬
‫אם אתה מונע מעצמך את החלומות שלך לתקופה ממושכת מדי,‬
‫ואם תמשיך להתקדם במצב שאתה כעת,‬
‫אתה עלול לאבד את תחושת המציאות.‬
‫כדי לברוח...‬
‫מהעול‬
‫או המשקל של המציאות.‬
‫זה יכול לקרות.‬
‫לא ניתן להתנגד לכך.‬
‫אז בוא נברר מה לא מאפשר לך לישון בלילות.‬
‫היי, מה הדבר הכי גרוע שעשית אי פעם?‬
‫אני?‬
‫סמסטר קיץ.‬
‫תואר ראשון. סירקיוז.‬
‫אני.‬
‫בראד קונרק.‬
‫טד פונדיש.‬
‫אכלנו ולא שילמנו.‬
‫אפלביז.‬
‫מה הדבר הכי גרוע שעשית אי פעם?‬
‫יריתי בחדרן בית מלון.‬
‫מה?‬
‫יריתי בחדרן בית מלון, בראש.‬
‫גרגורי, אני יכול לדבר איתך לרגע, בבקשה?‬
‫3 בפב' 2017 09:23:07‬
‫אז הגענו ליום, היום שבו, למעשה, התעמת עם ג'ון לייקמן,‬
‫מאוחר יותר באותו היום.‬
‫מה היה טיב העימות הזה?‬
‫היום הזה בפריז?‬
‫אני יכול לספר לך, ותסלחי לי‬
‫על סלנג מילווקי שלי,‬
‫פריז הייתה דפוקה.‬
‫אז לג'ון יש איזה טלפון.‬
‫יש לו טלפון נוסף שתמיד איתו.‬
‫כן.‬
‫פעם הוא אמר לי‬
‫שאם אתה רוצה לבטל משהו,‬
‫תתקשר אליו למספר הזה.‬
‫שהוא תמיד צריך לשמור עליו דולק ובקרבתו, כי אתה עלול להתקשר אליו.‬
‫ואז הוא פשוט יכול להסתובב וללכת.‬
‫זה נכון.‬
‫אני סתם תוהה...‬
‫כן?‬
‫למה עוד לא השתמשת בו?‬
‫כן...‬
‫כן, אז אני מתחתן.‬
‫כן, אז אני מתחתן. אז...‬
‫קרול תמיד רצתה להתחתן בפריז.‬
‫ואנחנו בפריז...‬
‫וירו בי וזה גרם לי לחשוב‬
‫שאם אני אמות, אפרם יבכה וגם קרול...‬
‫אבל אם הייתי באמת אבא שלו, מה שאני באמת, ובאמת בעלה,‬
‫אז הם יבכו יותר, נכון?‬
‫כנראה, כן.‬
‫אז זה כל העניין, נכון?‬
‫כמה אתה יכול לגרום למישהו לבכות כשאתה מת?‬
‫האמרות שלך משתפרות, אחי.‬
‫תודה.‬
‫ואז היא אמרה, "אני יכולה לישון בטירה שלך?"‬
‫טום.‬
‫ביקשתי ממך לפני זמן מה, ביקשתי ממך לתת לג'ון קצת מנוחה.‬
‫יום חופש או משהו.‬
‫אתה אמרת "לא".‬
‫עכשיו אני אומרת לך שהוא זקוק למנוחה.‬
‫את מבקשת ממני או אומרת לי, אליס?‬
‫אני אומרת לך להראות לי שאכפת לך מהבן שלך.‬
‫נתתי לו יומיים חופשיים.‬
‫וגם, אני חושב להתפטר.‬
‫להתפטר ממה?‬
‫מלהיות חבר קונגרס.‬
‫מה תעשה במקום?‬
‫אמצא אוצרות קבורים.‬
‫- מגניב. - כן, זה מגניב.‬
‫ואני חושב שזאת תהיה הרגשה ממש טובה.‬
‫להפסיק לעשות משהו שאני לא ממש...‬
‫לא בכל ליבי, אתה מבין?‬
‫אני חושב שהיא מנסה לתפוס את אבא, אחי.‬
‫היא כבר הייתה אמורה לקחת את מינה.‬
‫משהו מתרחש.‬
‫למה היא לא באה בשבילה? זה דפוק.‬
‫זה דפוק, אתה יודע?‬
‫כן, זה דפוק.‬
‫אז...‬
‫שושבין?‬
‫- שושבין? - כן.‬
‫- בשבילך? - כן.‬
‫בטח שכן!‬
‫היי, אדי מתחתן.‬
‫- אין מצב. - כן.‬
‫כן.‬
‫מהלך מגניב, ריק המגניב.‬
‫אז אנחנו יכולים לדבר על מסיבת הרווקים?‬
‫כן.‬
‫אנחנו מתחתנים מחר אז זה צריך לקרות היום.‬
‫אני ממש רוצה לראות את דניס מסטול.‬
‫כן. ואת איכבוד וגורדון...‬
‫וגם נוכל לקבור את ג'ון לייקמן.‬
‫- למה? - אני כבר לא יכול להיות הוא.‬
‫אימא הכריחה אותי לחבר מחדש את האצבעות שלי, בתור לייקמן,‬
‫ואנשים מחפשים אותו. אז עכשיו הוא חייב להיעלם.‬
‫הוא חייב לעזוב.‬
‫יש לי יום חופש.‬
‫שמעתי.‬
‫אז אנחנו יכולים להתחיל עכשיו במסיבה?‬
‫השעה 11:00 בבוקר.‬
‫כן, אני יודע.‬
‫בוא נעשה את זה.‬
‫- אתה תשתה? - כנראה.‬
‫זאת מסיבת רווקים ואני ביום חופש.‬
‫אתה על משככי כאבים, אז תיזהר.‬
‫את מצטרפת.‬
‫- באמת? - כן.‬
‫אז אני מניח שעכשיו גם קרול מצטרפת אלינו?‬
‫כי...‬
‫אני מניח שכן.‬
‫פריז‬
‫האדם הזה מלוקסמבורג...‬
‫כן.‬
‫הצעיר שממנו לקחנו את הכסף בלוקסמבורג.‬
‫ג'ון לייקמן.‬
‫כן.‬
‫הוא בפריז.‬
‫איך אתה יודע?‬
‫הוא אושפז בבית חולים.‬
‫כאן?‬
‫בפריז.‬
‫הוא כאן.‬
‫אנחנו עוזבים.‬