Я шукаю людину,
він заходив сюди на днях, і, кажуть, підсідав до тебе.
А ти чого в окулярах, чуваче?
Типу алергія на світло?
Чи просто вимахуєшся?
Трясця.
Ти говорив з ним?
Так.
Тобі б до лікаря з оком піти.
Ти впевнений, що це він?
Так.
Я чекав, що хтось прийде. Телефонував копам,
але, схоже, всім насрати. Цей хрін украв мій гаманець, телефон
і годинник.
Він не сказав, куди поїде?
Він питав, як доїхати до Олбані. Але це ж усе казочки, га?
Тим, кого хочуть обчистити,
не кажуть, куди збираються далі.
Але я дізнався, куди він поїхав. Сказати, як?
-Я дуже хочу знати... -Щойно я зрозумів, що він мене обчистив,
я попитав у людей, у Донні, той сказав,
що бачив, як він ішов до автостанції.
А мій друг Ґері там продає квитки.
І той сказав, що згадав, як цей тип купував квиток,
-кудись до чорта на болото, не в Олбані. -Куди він поїхав?
У Бриджпорт.
Хто, бляха, їде у Бриджпорт, Коннектикут?
Очевидно, він.
Коуле, посидь в офісі УДЗ, я їду в сраний Бриджпорт.
Підлий Піт
Якщо хочете, щоб ваше життя змінилося,
ви маєте змінитись.
Якщо ви хочете, щоб ваше життя покращилось.
ви маєте стати кращими.
Ви маєте налаштуватися на успіх.
Скажіть собі: «Так,
це те, чого я хочу.
І ось як я цього досягну».
-Хтось прийшов. -Що?
Хто там?
Прибирання.
Що?
Джеймс Беґвел. Пам'ятаєш мене?
Бляха.
Чекайте.
Що ви робите? Не можна так вдиратися.
Ні, помиляєшся, сестричко.
У мене є законне право переслідувати пана Патнема.
-У мене кров. -Справді?
Голівку забив?
Схоже, боляче.
Чого вам треба?
-Залиште його! Не чіпайте. -Ану тихо.
Я казав тобі.
Якщо не прийдеш до інспектора з УДЗ,
-то він до тебе прийде. -Я відмічався.
Дивно, адже в тому притулку, де ти живеш,
мені сказали, що ти не з'являвся
вже тиждень.
Це брехня.
Пам'ятаєш, ти вперше прийшов до мене,
і я спитав: «Ти хочеш бути орлом
чи дохлятиною?»
І ти сказав...
«Хочу бути орлом».
Ти мав стати тим, ким обіцяв.
А ти не став.
Мав робити те, що обіцяв, а ти не робив.
Спайку. Ну, як же ж так.
Ти ж знаєш, що за умовами твого звільнення
тобі не можна травичкою бавитися.
У мене є рецепт від лікаря.
Радий за тебе, люба.
Але знаєш що? У пана Патнема його немає.
Я не збираюся сперечатись.
Я займаюся тим, що вирощую орлів.
А ти... Ти, мій друже,
просто дохлятина.
Ми живемо в епоху миттєвого задоволення.
Ми прагнемо схвалення, як наркомани,
щойно отримуємо дозу,
АНУЛЬОВАНО
ми йдемо за новою.
Та щойно ви збагнете, хто ви є,
ви одразу відчуєте результат,
і шляху назад вже не буде.
Я біжу. Пробач.
Я смажу яйця.
-Я запізнююсь. -Тобі білок потрібен.
-Доброго ранку. -Доброго, Піте.
-Побачимось. -Тобі їсти треба.
Бувай.
-І кому я це готувала? -Мені.
-І мені, будь ласка. -Звісно, Піте.
А де твоє «будь ласка»?
-Будь ласка. -Тепер уже не рахується.
Джейкоб у яслах.
Ось його сидіння й підгузки.
-Погодувала дітей? -Звісно що.
-Що за питання? -Не знаю.
Ти мати-одиначка, у тебе життя догори дриґом.
Як моя доросла школярка?
Я йду до школи.
Дідусю, ти зможеш забрати Джейкоба з ясел?
Так.
Вернемось сюди і будуватимемо форт
зі старого конструктора Тейлора.
У мене справи. Джулія відкриє контору. Піте?
Він поїде зі мною в офіс. Так?
-Так. -Правильно. Давай, вчися.
НЕВІДОМИЙ НОМЕР
Це мій колишній бос.
Справи погані.
Хвилинку.
Тоді захопи декілька яєць, як повертатимешся.
Так, пані.
-Алло. -Маріусе Джозепович.
-Йосипович. -Джеймс Беґвел.
Знайоме ім'я?
Пробачте, ні, хто ви?
Твій інспектор з УДЗ.
-Так, пане Беґвел. -Ви в курсі, що в нас проблема?
Ні, яка саме проблема?
Ти вийшов менше двох діб тому,
Джозеповичу.
-Я Йосипович. -Ти досі не відмітився,
а це грубе порушення.
Можу хочу зараз затягти тебе назад.
-Пане Беґвел, я можу все... -Облиш.
Мої клієнти кличуть мене «пан Успіх».
Знаєш, чому?
Я помагаю їм досягти його.
-Це... -Але я не можу допомогти,
якщо вони цього не хочуть. Тож ти маєш обрати.
Будеш орлом чи дохлятиною?
Ким хочеш бути, Джозеповичу?
Я хочу бути орлом.
У тебе один шанс.
Прийдеш до мене в офіс сьогодні о 14:00.
Не в 14:01, не в 14:02, а саме в 14:00.
-Ану повтори. -Саме в 14:00.
Або тебе назад повезуть.
І не забудь права, інакше тебе не пропустять.
Гаразд, дякую, пане Беґвел.
ПОСВІДЧЕННЯ ВОДІЯ, ШТАТ НЬЮ-ЙОРК МАРІУС ЙОСИПОВИЧ
Краще візьми плащ.
Сьогодні тепло.
Буде дощ.
Рана ниє?
Ніколи не хибить.
Сем Отто Джулія Офіс Тейлор Джулія (2)
Але я певна, що дощу не буде.
Хай буде по-твоєму.
Як завжди.
Давай. Заходь.
Сідай.
Прибери від мене цю срану собаку.
Місце. Розумниця. Хороша.
Я сказав, сядь.
Ще няньчитись мені не вистачало.
Я у няньки не наймався.
Якась проблема?
Взагалі-то так.
-Чому? -Ти поруч зі мною.
-Це не моя ідея. -Це неважливо.
Та оскільки ти мій гість,
тобі доведеться виконувати правила.
Перше: не чіпай мої речі.
Як щось зацікавить — запитай.
Друге: я не змінюю розклад дня, хіба що Вінс скаже змінити.
Якщо тобі це незручно, доведеться терпіти.
І останнє: ні за яких обставин не смій говорити
зі мною, коли я дивлюся телевізор.
Я так відпочиваю
наприкінці дня. Зрозумів?
Чого ти злий? Я сам не хочу тут бути.
Ти мене зрозумів?
Зрозумів.
Скільки мені тут бути?
Скільки скаже Вінс.
А на нього ти не злий?
Ти його не звинувачуй.
А кого тоді?
Я не знаю, як він виглядає. Знаю лише ім'я.
А, ось він.
ДЖЕЙМС БЕҐВЕЛ
Він називає себе Пан Успіх.
Запам'ятай його, може, він прийде до тебе.
Ні, ні, ти обіцяв не ускладнювати мені життя.
Не переймайся.
Я скоро зірву великий куш, гаразд?
-Наскільки великий? -Сейф із купою готівки.
Сто штук чи й більше.
Я змушу когось відкрити його,
запам'ятаю комбінацію,
а потім поїду до пана Успіха
сьогодні о 14:00.
Ти хочеш провернути аферу,
а потім поїхати у місто до інспектора з УДЗ ще до обіду?
Що за хрінь?
До вокзалу десять хвилин.
Потяг іде 45. А його офіс у п'яти хвилинах пішки.
Це година.
Я поставлю будильник із запасом у 15 хвилин. Кейті,
я встигну.
Я хочу перевірити запис із вашої камери.
Шукаю одного типа, він приїхав у Бриджпорт на автобусі кілька днів тому.
То тебе арештували.
Про що ти?
Суддя призначив заставу у 10 тисяч,
та у тебе їх немає. Ти йдеш до нас, ми все вирішуємо,
якщо ти можеш внести завдаток і лишити заставу.
Яку заставу?
Ми це вже обговорювали. Прикраси, машину, дім.
Ти передаєш це нам, доки не скінчиться суд або заставна не анулюється.
І все, окрім будинків і машин, іде у сейф?
Туди все складає Одрі, а не я, але так.
-Ти не можеш? -Тільки вона.
Вона тобі не довіряє?
Вона нікому не довіряє.
Вона каже, це для того, щоб ніхто не міг змусити нас відкрити його, але…
І ти навіть не знаєш код?
Не починай.
І поїхали.
Слухай.
Доброго ранку, офіс Бернгардтів.
Так, пані Метцгер.
Бордюр знову пофарбували.
Бабусю, дозволь.
Дякую, Піте. Постав туди на стіл.
Його утримують у в'язниці Бриджпортського суду?
То що там із бордюром?
Пофарбували червоним.
Щоб потенційні клієнти не могли паркуватися.
Навіщо таке робити?
Помста. І конкуренти з ANB.
Вони гніваються, що втратили вчора справу Пєрсікова.
Хтось знову бордюр пофарбував.
Так, добре, що в тебе вихідний. Перефарбуєш.
Я сьогодні в другу зміну. Зайшов Піта побачити.
У мене є хвилин 20.
-То ми поїдемо? -Куди?
Сосновий ліс! Сам казав, будь-коли.
-Хіба? -Що це?
Канцтовари.
І Піт сьогодні зайнятий. Учиться бізнесу.
Шкода.
Я думав, усе за планом.
Дай степлер. Дай сюди. Припини.
Годі в мене стріляти.
Фарба й валик у підсобці.
Гаразд.
То у нас війна з ANB?
Можна й так сказати.
Раніше вони були такою ж конторою.
Усі між собою ладнали.
Роботи усім вистачало, ми товаришували.
Тейлор навіть з донькою їхньою зустрічався.
Поки не відшив ту зверхню кралю.
А потім у їхню родину прийшов Шон,
і все змінилося. Він не з лінивих.
Бізнес пішов угору, і вони стали скуповувати інші заставні контори
по всьому штату. Тепер вони — найбільша фірма в Коннектикуті
й хочуть нас розорити.
Ліббі Метцґер хоче витягти з тюрми сина.
-Якого саме? -Троя, малого.
Вона знає, де ми.
Сидить вдома зі зламаною гомілкою.
Хоче, щоб ми приїхали для підписання договору.
Я перевірила її кредитоспроможність. Каже, що застава є.
Гаразд, я поїду.
Знаючи Ліббі, це ювелірка й столове срібло, як і раніше.
Якщо хочеш, я поїду з тобою.
Подивлюсь, як усе оформлювати.
Взагалі-то в офісі ми те ж саме робимо.
Джуліє, не позбавляй мене спілкування з онуком.
Ми з ним 20 років не бачились.
Так. Тільки є одна проблема. Я вмовив колишнього боса виплатити мені
залишок коштів. Тому я маю бути у місті
о другій, щоб забрати.
У нас справ на годину.
Повернемось о пів на першу.
Гаразд, мудило.
Покажи своє рило.
-Піте. -Так.
Якщо застава складатиме $18 000, яка наша комісія?
$1800.
А коли ми оплатимо податки, оренду, страхування,
світло, зарплатні, бензин, як гадаєш, довго ми протягнемо на $1800?
Схоже, ти думав, що ми багаті.
Ми задовго не бачились.
Хто б міг подумати, що ми працюватимемо разом?
Ти слухаєш?
Так, вибач.
Ми дуже цінуємо те, що ти стараєшся заради родини.
Беру з тебе приклад.
Минуло стільки років,
у мене до тебе купа запитань.
-Яких? -Ми на місці.
1780, 1790.
1800.
Тепер нам потрібне заставне майно.
Це буде дім.
На жаль, ми не можемо.
Та запросто.
Ліббі, його закладено двічі.
Він — не твоя власність. У тебе є самі борги.
Я ж казав, мамо.
Дереку, стулися.
Озирнись.
Ось чотири стіни й дах.
І все це належить банку.
І як же мені Троя витягти?
Він сам винен.
Чого б тобі не підстригти газон, як я просила?
-Це робота Троя. -Ти його тут бачиш?
-Ні, мамо. -Гучніше.
-Він не тут? -Нам треба 18 000 доларів
на заставу. У тебе весільне срібло, прикраси ще є?
Вона давно все на eBay продала.
Якщо мені доведеться повторити ще раз,
то зламана нога чи ні, а я встану й шкуру з тебе здеру.
Трой не втече, я гарантую.
Ліббі, твого слова замало.
У такому разі я просто наберу іншу заставну контору.
Ту, що рекламує тип на білбордах.
ANB.
-Точно. -Ага, прикольний чувак.
Ніхто не витягне Троя без забезпечення.
Якщо він утече, їм доведеться викласти 18 тисяч.
Пробачте.
Звідки у вас цей годинник?
Не пам'ятаю.
Це татків.
Точно.
Це з родини Метцґерів.
А що?
Це ж «Чейк та Ірвін».
Славились своїми підлоговими годинниками,
а це їхній єдиний камінний екземпляр.
Таких лишилося дуже мало.
Ви його оцінювали?
Навіть не думала. А він цінний?
Так, якщо їх зробив сам пан Чейк.
Тоді на них буде гравірування, літера Х на дні.
Так, перевір.
О господи.
Ось воно.
Схоже, пан Метцґер залишив вам серйозний спадок.
Справжній годинник в такому стані запросто коштуватиме 22-23 тисячі.
Ось і забезпечення.
Підпишемо договір, і Трой знову буде вдома й стригтиме газон.
Я не знаю. Все ж таки сімейна реліквія.
Я видам розписку.
Відвеземо в офіс, покладемо в сейф.
Тебе у страховій навчили в годинниках розбиратися?
Дивився «У пошуках антикваріату».
-Ти голодний? -Що?
Поїхали обідати.
Я б залюбки, та маю їхати по чек.
Хай вишлють поштою.
Бабусю, я все ж таки пропущу обід.
Може, їм треба, щоб я десь розписався.
То подзвони, запитай.
Ні, гадаю, краще я...
Чи ти не хочеш, щоб тебе бачили за обідом із бабцею?
Ні, я цього не казав.
Тоді набери.
Доброго дня, це Піт Мерфі, мені потрібна Сенді Луміс.
Так, звісно.
Пані Луміс, це Піт Мерфі.
-Так, вибачте, що турбую. -Піте, дай.
-Що? -Дай мені слухавку.
Пані Луміс, це Одрі Бернґард,
заставне агентство Бернґард.
Наскільки я розумію, у вас є чек для Піта Мерфі?
Так, пані Бернґард, усе правильно.
Чому б вам просто не вислати цей чек поштою,
а не ускладнювати й змушувати його
з'являтись особисто?
Мені потрібно поговорити з паном Мерфі,
щоб додатково перевірити деякі дані.
Звісно, зараз.
Ви на гучному зв'язку.
Пане Мерфі, ви мене чуєте?
Так, так, я тримаю.
Я вас чую.
Ви ставите мене у незручне становище.
Вибачте, у мене багато справ на новій роботі...
Не сумніваюся.
Тоді я не бачу причин, щоб відмовити вам,
як би мені цього не хотілось.
Дуже дякую. Ви дуже люб'язні.
То що мені зробити з вашим чеком?
Відправте за адресою шосе Вайт Оук, 6325, Трамбул, штат Коннектикут.
06614. Дякую.
-Рада допомогти. -Так.
Дякую.
Отепер можемо пообідати.
Чудово.
Навряд чи пані Луміс сумуватиме за тобою.
Так, ми не ладнали.
Що будемо робити?
Навіть не знаю.
Може, поїдемо, доки нас не спалили?
Фарлі, здається, я просто старий дурень.
Ні, ви хороший, пане Бі.
Даєте мені відпрацьовувати заставу.
Може, зробимо коло кварталом?
Ні, поїдемо по Джейкоба.
Як скажете, босе.
Я у вбиральню, бабусю.
Можна без дозволу.
Давай, давай.
Служба УДЗ округу Нью-Йорк.
Доброго дня, це Маріус Йосипович. У мене зустріч з паном Беґвелом
на 14, та є термінова справа,
чи можна перенести зустріч на інший час, може, сьогодні, але пізніше?
Пан Беґвел цього не любить.
Пробачте, секунду.
Люба, все буде добре.
Це моя донька, вона дуже засмучена, пробачте.
Нічого. У мене також восьмирічна донька, я розумію.
Власне, це моя падчерка. Їй десять.
-Пробачте, як вас звуть? -Ліз.
Так от, Ліз, ми йшли зі школи додому,
і вона побачила маленьке плямисте кошеня,
надзвичайно миле кошеня, ну, ви ж знаєте,
що це улюбленці дівчат?
У Дарсі є кішка.
Тоді ви мене розумієте.
Це кошеня збила машина.
-О, ні. -Так,
і ми у ветеринара, йому роблять операцію, але...
Люба, я розповідаю тітоньці, що сталося.
Так от, чи є можливість перенести нашу зустріч
на інший час.
Я перевірю його графік.
Величезне дякую.
-Ти скоро? -Зайнято.
Вибачте.
Є вікно на 16:30.
Чудово.
Ідеально. Запишіть, Маріус Йосипович.
Мені треба узгодити це з ним.
Зателефонуйте мені, як не вийде.
Це ви про Йосиповича питали?
Не кажіть, що це був він.
Переніс зустріч на сьогодні о 16:30.
Тебе ж завжди нудило від тунця.
Це було 20 років тому, бабусю.
Так. Люди змінюються.
Ти більше не наш малюк Піт.
Заставний бізнес не такий уже й складний.
Засвоїти базу може будь-хто.
Але агент-поручитель стає успішним завдяки одному інстинкту.
-Якому? -Ти маєш подивитися
майбутньому клієнту в очі й спитати себе:
чи можна йому вірити?
Іноді наче все сходиться,
але внутрішній голос каже, що щось не так.
І якщо я повірю цій людині, то пожалкую.
Ти щось хочеш у мене запитати, ба?
Я не можу не спитати, Піте.
У діда стався інсульт,
і раптом нізвідки, через 20 років з'являєшся ти.
Ти завжди вважав нас багатіями.
Тож
мені цікаво,
чи не думаєш ти на нас нажитися.
СЛУЖБА УДЗ
Так і є, бабусю.
Я чув про інсульт.
Звідки?
Останні роки я часто згадував, як проводив
тут літо.
Пам'ятаєш, як було,
та зелень, той відтінок зелені…
Це найкрасивіше, що я бачив у житті.
Гойдалка з шини.
Кожного літа вона обривалася, а дідусь вішав її знову.
І яблука.
Зараз таких яблук немає, бабусю.
З того часу, як яблуня засохла.
Голосове повідомлення Служба УДЗ
Я тобі не брехатиму.
У мене була чорна смуга.
І я робив те, чим не пишаюсь.
Я був спустошений.
Тому...
Знайшов Джулію на фейсбуці.
Просто читав її пости...
Мені було соромно за те, ким я став.
І одного дня я прочитав це.
У дідуся стався інсульт.
І я знав, що ніколи б не пробачив собі,
якби не приїхав.
Просто знадобився час, щоб зрозуміти це.
Клянусь богом, це правда.
Вибач. Дай мені хвилинку. Пробач.
Джозеповичу, це пан Беґвел.
Я чув про кошеня, і, як на мене, це хрінь.
Але все ж таки ти переніс зустріч, тому давай так.
Якщо тебе не буде тут о 16:30,
не о 16:31, не о 16:33,
а в 16:30,
ти сядеш назад.
Сьогодні.
БУДИЛЬНИК 15:20
Усі поцілунки, все, що в нас було, — усе брехня.
Ти це хотів почути?
Ти забиваєш нам баки. Дитина від Ніка чи ні?
Я піду з собакою гуляти і куплю їй корм. Встань.
Встань.
-Якого... -Руки за спину.
Якого біса?
Це смішно.
Це не смішно.
-І ноги. -Ні.
Твій батько...
Я не тікатиму.
Це точно.
Бляха, точно.
А тобі не здається, що це вже занадто?
І що я буду...
Насолоджуйся переглядом.
Ходімо, Лапко.
Пішли.
Ходімо, дівчинко.
Постав його на той стіл.
Добре, так.
Я відчиняю сейф.
-Ти не міг би стати там? -Звісно.
Ви повернулися.
Сейф відкрито, стій там.
Як бойове завдання?
-Добре. -Він знайшов антикварний
годинник для застави.
Клас, у нього вроджений дар.
У тебе також, Джуліє, просто іншого типу.
Піте, може...
сходиш зі мною в магазин? Купити підгузки й таке інше.
Так. Звісно.
Так, іди.
Я перепочину декілька хвилин,
а потім витягну з в'язниці пана Метцґера.
Гаразд.
Я надіслала купу смс, передзвони.
Я вже б мала це все завершити.
Пообіцяй не звільняти мене, коли станеш головним.
Про що ти?
Ти — велика надія заставного бізнесу.
Упевнений, ми домовимось.
Тільки без інтиму.
Ми ж рідня.
Звісно, так.
Взагалі-то я сюди. Треба купити сигарет.
А я думав, підгузки.
Не хотіла повчань від Одрі.
Джуліє.
Я не займу твоє місце.
Ти чудово працюєш.
Ти мені лестиш.
Хіба я схожий на брехуна?
Постій тут. Я зараз.
Бляха.
Привіт, дідусю, як ти?
Джейкоб спить.
Я цілий день з ним грався.
Я його натомив.
Голодна?
-Так. -Добре.
Це Вінс вас послав? Він тут?
Вінс тут? Він прийде?
А ось і сосновий ліс!
Я ж казав, ми маємо поїхати.
Якого біса?
-Якого біса, чуваче? -Ти б бачив свою пику!
Ти зовсім хворий, Тейлоре!
Це треба бачити!
-Я ледь у штани не наклав! -Я знаю! Круто вийшло!
Ти що, геть довбанутий?
Агов, друже.
Тобі треба до лікаря.
Це божевілля.
Так роблять лише тоді, коли їдуть убивати.
-Чекай. -О господи!
Ти так думав?
Де ми взагалі?
Хто такий Вінс, га?
Це твій сосновий ліс?
-Де тут сосни? -Брате, не змінюй тему.
У багажнику ти щось сказав, типу,
ти боїшся цього Вінса.
У тебе що, проблеми?
Гаразд.
Я розповім тобі дещо.
Тільки нікому не кажи, гаразд?
Присягнися.
Присягаюся, брате.
Я зустрічаюся з дівчиною,
а її чоловіка звати Вінс.
Розумієш мене?
Заміжня жінка.
-Кепські справи. -Я кохаю її, Тейлоре.
Чуваче, я нікому не скажу.
-Телефон. -Вибач.
Я ж не знав.
Де мій телефон?
Не підкинеш мене на вокзал?
Навіщо?
Ти можеш мене відвезти, і все?
-Так, гаразд! -Дякую.
Це ставалося з вами багато разів?
Ви не можете обрати
ідеальну пательню
для приготування страв.
Як і в багатьох,
ваші кухонні шафки забиті старими пательнями, вже зіпсованими.
Вам потрібна одна на всі випадки життя.
Кузене Піт.
Це твоє почуття гумору?
-У дитинстві ми б... -Знаєш? Ми вже не діти.
Та ну, Шерлоку. Але я...
Пофіг. Я радий, що Джулії тут немає.
Про що ти?
Це вона придумала.
Підставити тебе. Придумала історію, типу пішла за підгузками.
Уся ця родина що, хвора на голову?
-Є хто? -Уже йду.
Поліція Нью-Йорка.
Круті хлопці.
Чим завдячуємо честі?
Ви з усіма зразу такі сміливі?
Ласкаво просимо до Бриджпорта, детективе. Вам допомогти?
Я шукаю типа, що нещодавно сюди приїхав.
ВІНС
Зараз повернуся.
Ніяк не дочекаюсь.
-Так. -Агов.
Де тебе носить?
На відео він виходив з автобусу у Бриджпорті, два дні тому.
-Ти в Бриджпорті? -Ага.
Що?
Їздиш і сподіваєшся його побачити?
Я в місцевій поліції.
Кажу тобі, Вінсе, він тут. У мене чуйка.
Так.
Але ти пам'ятаєш, за чим я просив простежити?
Я доручив Коулові.
Він щойно телефонував. Виявляється, сьогодні о 16:30 Маріус
має там відмітитися.
Бляха.
Тому сідай у патрульну машину,
вмикай мигалку
і хутко їдь сюди.
-Так? -Маріусе?
-Це я. -Едді, де ти?
На даху будинку Річарда. Я втік, брате.
Зараз,
я перелізу на інший дах.
Де зустрінемось?
Як ти втік?
Річард пішов, я виліз у вікно.
Зараз пропаде сигнал.
Де зустрінемось?
Вони тебе шукають?
-Поки ні. -Повертайся.
Що ти сказав?
Едді, повертайся, поки вони не помітили.
Ні! Маріусе, я не можу.
Вони вже на мене собаку нацькували,
і зламали мені сраний ніс.
-Що? -Я намагався втекти вчора.
Едді, про це я й кажу.
Ти маєш повернутися. Я витягну тебе звідти, добре?
Я знайшов гроші.
-Серйозно? -Заберу сьогодні-завтра.
Але якщо ти зараз звалиш, ми будемо тікати
від Вінса й копів усе життя.
Просто повір мені, гаразд?
Це найкращий варіант. Гаразд? Повернись.
Бляха!
Давай!
АНУЛЬОВАНО
Беґвел.
Пане Беґвел.
Це Маріус Йосипович.
Я дуже захворів.
Та що ти кажеш.
Не знаю, що це, почалось після обіду.
Де ти?
У ліжку,
у мене жар.
Я не хотів заражати усіх в офісі.
Це дуже дбайливо з твого боку.
Ось що я скажу, Джозеповичу. Відпочивай.
А якщо завтра тобі стане краще,
передзвони, й ми перенесемо.
А поки що лікуйся.
Гаразд, дякую.
Ліз, приймай мої дзвінки.
Я поїду у Вайт-Плейнс, збирати дохлятину.
Тихіше, Лапко, ми вже вдома.
Сучий син. Бляха!
-Привіт. -Якого біса, Едді?
Я захотів посрати.
-Не міг терпіти. -Думаєш, я в це повірю?
Тоді наступного разу я тобі на диван насру. Господи.
Твоя рідня не бігає.
Ти намагався втекти.
Що?
Чуваче, якби я намагався, то втік би,
так?
Чим можу допомогти?
-Кетрін Бойд? -Ага.
Я шукаю Маріуса Джозеповича.
Ви про Йосиповича?
То ви його знаєте.
А хто ви?
Я його інспектор з УДЗ.
Судячи з досьє, він мешкає тут.
Він удома?
Маріусе, ти не спиш?
Маріусе, я пан Беґвел.
Добрий день.
-Руки тиснути не будемо. -Гаразд.
Я зайшов тебе провідати.
Гаряче, гаряче, це тобі, друже.
Біла їжа найкраще допомагає при поносі.
З Маріусом усе буде добре?
Сподіваюсь, люба.
У нього весь вечір ллється з усіх дірок.
До речі, я Брендон.
Я краще піду.
Ти не орел, Джозеповичу.
Народ, ви — найкращі.
-Амандо, люба... -Я піду, бувай, дядьку Маріусе.
Бувай, Амандо.
Вона просто супер. Ви чудово її…
Стулися нахрін.
-Ми так не домовлялися. -Я знаю.
Але Маріус знає, як сильно ми ризикуємо,
коли робимо це, і знає, що більше таке ніколи не повинно
повторитися знову, так?
-Маріусе? -Даю вам слово.
Срати я на нього хотів.
Дарма я тебе не пристрелила як зламувача.
Я розумію, слухай...
пам'ятаєш адресу, яку зранку сказала Одрі по телефону?
-Припустимо? -Якщо коп
шукатиме мене тут,
краще дай йому ту адресу.
Ти сучий син.
І наскільки він небезпечний?
Просто дай йому адресу.
Попався.
Знаєш, я забув у Тейлора запитати,
чим я заслужив таке?
-Ти справді не пам'ятаєш? -Ні.
-Справді? -Так.
Ти замкнув мене у сейфі.
-В офісному сейфі? -Як ти можеш не пам'ятати?
Він був відкритий, ти взяв мене «на слабо», щоб я залізла туди.
А потім зачинив двері.
Ну, так, мені соромно.
А може, ти ненароком,
і я пробула там всього хвилину.
Але я досі бачу це в нічних кошмарах.
Якщо тебе це втішить, сьогодні мене закрили
у багажнику, і це були найгірші пів години мого життя.
Тоді... я свого досягла.
Скільки тобі було?
Мені шість, тобі десять. Тому так.
То ти злопам'ятна.
Ти й не уявляєш, наскільки.
Їдемо додому?
Тільки не в багажнику.
Ти нудний.
Чекай.
А як ти вилізла?
З сейфу?
Так.
Дідусь, він мене випустив.
Хоч комусь вона довіряє.
Привіт.
-Привіт. -Як справи?
Добре.
Можна на хвильку?
Звісно.
Сідай.
Щось сталося?
Ні, ні. Просто...
довгий день.
Ого.
Та ти багатій, братику.
Не варто їх так розкидати.
Я допоміг Джулії з заставою Пєрсікова,
і це мій відсоток...
І я подумав...
Ось.
Навіщо?
Це тобі на наступну поїздку з класом.
Ти не маєш цього робити.
Не маю, та я хочу.
Бери.
Дякую.
Немає за що.
-Добраніч. -Добраніч.
Так.
Сідай.
Щось не так?
Просто...
довгий день.
Добраніч.
-Вибач. -Нічого.
Творчий керівник Владислава Бурмістрова мого життя.