Kära nån, Carly. Tänk att jag äntligen får möta dig.
Hur gammal är du? 16?
Sjutton, om två månader.
Alla säger väl att du är lik din mamma.
Ja, ibland.
Taylor också. Kring ögonen.
Hur gammal var du när du såg Julia senast? Tio? Elva?
Du hade på dig din mammas högklackade skor.
Ja. Du hade en röd hatt med en rund tofs högst upp,
och du sjöng med en kökssked som mikrofon.
Herregud!
Visst, Pete? Minns du. Du dansade runt till Madonna.
Det var faktiskt Mariah Carey.
Just det! Din pappa spelade visst in en video med det.
Det måste jag få se.
Över min döda kropp.
Och Taylor, du spelade jämt hockey.
Du skulle lämna Bridgeport och bli stjärna i NHL.
Tja, vi blir alla vuxna.
Jag hade aldrig trott att du skulle bli polis.
Men... Jag vet inte. Det är väl logiskt.
Du var alltid lite av en översittare.
Vadå? Jag säger bara sanningen.
Tja, det var länge sen, mamma.
Tjugo år.
Får jag fråga vad som för dig tillbaka?
Pete, faktiskt.
Jag tänkte alltid komma tillbaka,
men fann jämt ett skäl att låta bli.
Sen ringde Pete
och sa att han hade varit här och träffat er allihop.
Han berättade om pappas stroke.
Då visste jag att det var dags.
Så här är jag.
Här är vi allihop.
Kom in.
Det här är bara för tio dollar.
Tänk vad de skulle göra för elva miljoner!
På tal om det,
var fan är mina elva miljoner dollar?
Vad är det? Ser du nåt?
Din aura. Det finns mycket nyfikenhet i dig.
Du är väldigt intuitiv.
Men det var svårt att mista dina föräldrar vid så tidig ålder.
Jag vet inte.
Jag menar inte... Förlåt. Jag ville inte göra dig generad.
Men när man förlorar nån som står en nära,
drabbas anden av ett trauma.
Är det där ditt jobb?
-Vadå? -Är du synsk?
Jag är faktiskt spiritist.
Vad är skillnaden?
Jag avläser människor och hjälper dem med deras problem.
Jag sätter dem i kontakt med hädangångna.
-Taylor? -Jäklar.
Morfar.
Taylor. Mår du bra? Enligt ditt sms var det brådskande.
-Maggie. -Ja.
Hej.
Maggie.
Du är här.
Bättre sent än aldrig.
Åh, pappa.
Mår du bra?
Jag mår fint! Bara fint.
Pete! Du är tillbaka. Kom hit.
Kom hit med dig.
Din...
Så här häller man. Långsamma cirklar. Ta sig tid.
Kaffet? Finmalet. Inte så bitter smak.
Rik färg, fin viskositet.
Det är fina kaffebönor.
Fina kaffebönor. Ja!
En man som uppskattar kaffe.
Om man åker bil så mycket som jag, gillar man gott kaffe.
Det är okej. Men man behöver inte det där hipsterlarvet.
Hipsters kan dra åt helvete!
Jag har hållit på i 30 år.
Jag bara säger det. Jag tar lika gärna en kopp Dunkin' Donuts.
Ska jag ge dig en kopp varmt piss?
Lär av din kamrat. Han har smak.
Få se nu.
Ni hade modern,
men tappade bort henne.
Ni hade sonen, men tappade bort honom.
De är påhittiga av sig, de där två.
-Vi hittar dem. -Lita på det.
Min far var fiskare.
Mycket enkelt liv.
Men han lärde mig allt jag behövde veta om affärer.
På våren fiskade han bläckfisk
i en vik vid min hemstad, Herceg Novi.
De flesta fiskar på dagen.
Enkelt. Men min far var väldigt smart.
Han fiskade bläckfisk på natten.
Svårare. Farligare.
Men han vet att om han lyser ner i vattnet
kan inte bläckfisken låta bli att komma.
Märkligt.
Han fick jämt stora fångster. Tjänade mycket pengar. Så...
Åk till bondgården.
Bind fast mormor och morfar vid sina stolar
och brände ner huset till grunden.
Ljuset från branden kommer att dra Maggie och Pete till oss.
Jag hittade det!
Får jag prata med dig lite?
Hör ni? Ni måste titta på de här fina fotona.
-Nej, jag tror... -Herregud.
Det här måste kännas konstigt.
Du anar inte. Hur går det med tvättverksamheten?
Jättebra. Dockery var så nöjd att han gav mig mer att tvätta.
Mycket mer.
Fan också.
-Morfar, är det där du? -Titta på det där!
Herregud. Titta på mammas frisyr!
-Det ser ut som en peruk. -Jag gav henne den permanenten.
-Med flit? -Jag sa inte att jag var bra på det.
-Se på dig! -Nej. Titta här. Se på...
Där är Pete. Och Taylor. Och lilla Julia.
Pete? Minns du den dagen?
Vadå? Det var i cockpiten.
De där matchande dräkterna. Jag tyckte att de var så coola.
Och Taylor kräktes på mig så fort planet lyfte.
-Det var milkshaken... -Det var äckligt.
Pete, vad du såg annorlunda ut.
Tja, han växte upp.
Mamma, är det här du? När du var...
-Ja. Det är jag och Jason Burrows. -Jaså?
På studentbalen.
Kära nån. Morfar, varför har du aldrig visat oss de här förut?
Jag glömde väl. Hör ni.
Vi kan väl ha en stor familjemiddag?
Jag ringer Audrey.
Är det klokt? Hon kanske bör få vänja sig vid tanken.
Nej då.
Vi ska fira.
Hej, det är jag.
Du, jag tänkte laga en stor middag ikväll.
Ikväll? Jag är jättetrött.
Jag har redan bjudit alla.
Vadå alla?
-Familjen. -Ställ in middagen.
Det går inte.
Varför inte?
Jag sköter matlagningen.
Du behöver bara stänga och komma hem.
Otto, vad gäller det?
Du får se när du kommer.
Pappa, det är okej. Kanske en annan gång.
Herregud. Är det...
Ja.
När tänkte du tala om det för mig?
Alla barnen är här. Vi tittar på gamla foton.
Stäng och kom hem.
Jag har för mycket arbete.
Audrey, det kan vänta. Snälla...
Ända sen min stroke har Audrey fått jobba dubbelt.
Shannon Ring mig genast
Men hon kommer.
Morfar, jag måste till stationen. Men jag köper sprit.
Jag hämtar barnen och gör dessert.
Okej, gärna det. Kom inte för sent!
Mamma, det här kanske är jobbigt för mormor.
Du kanske ska träffa henne ensam på kontoret?
-Jag kör dig. -Bra idé.
Jag åker. Men ensam.
Stanna här och hjälp till med maten.
Mamma, du verkar inte vilja prata med mig.
Kom igen.
Ni måste umgås.
Vill du berätta vad fan som pågår?
Lugn. Min pappa tittar.
Hej då, pappa.
Hej då.
Varför lämnade du mig att dö i Rosedale?
Den egentliga frågan är väl varför du låtsas vara min son.
Pete och jag var cellkompisar.
Han pratade mycket om sin familj och sin barndom,
och att han inte hade varit här på 20 år.
När jag kom ut var jag tvungen att gömma mig.
Skälet spelar ingen roll. Jag blev Pete.
Och hur går det, då?
Skitbra. Just det...
Men jag lever ju än.
Jag är ledsen för Rosedale.
Men du kom dit med en massa motstridig energi.
Jag visste inte om du var vän, fiende eller både och. Så jag flydde.
Jag flydde. Men sen pratade jag med Pete.
Han berättade om dig.
Han sa att du hade räddat honom och att jag kunde lita på dig.
Det visste jag inte i Rosedale och vet det fortfarande inte.
Var fan är Pete?
I säkerhet.
Var då? På nåt indianreservat?
Varför frågar du det?
För jag försöker komma på vad det är för spel ni kör med.
Spel? Du ska få se på spel.
-Du vill att jag ska vara måltavlan. -Måltavlan?
De tror att Pete är död, och då är han trygg.
-Trygg? -Ja.
-Jag vill att alla ska vara trygga. -Skitsnack.
Jag har nog med blod på händerna. Jag vill inte ha mer.
Vad gör en trevlig flicka som du på ett sånt här ställe?
Jag kan lära dig att säga det på siamesiska om du vill.
Shannon?
Nej, det skulle sabba det. För mycket prat sabbar allting.
-Vad är det för fel på den, Joyce? -Shannon!
Vet inte, sir, den har fått många smällar.
Jag får ingen stark signal.
Jag ska säga vad det är för fel. Den är blöt, möglig och rostig!
Som allt annat i den här jäkla djungeln.
Lika bra att slänga den!
Hej. Mår du bra?
Snart så.
Vänta lite.
Bäst att du är tyst.
Jag har varit med om knäppa saker med min familj.
Jag trodde att du var i verklig knipa.
Vad sa du?
Det är jag.
Jag trodde att det skulle gå.
Hålla allt i sitt eget lilla fack.
Men Sean börjar bli grinig. Jag börjar få slut på ursäkter. Jag...
Jag kan nog inte fortsätta så här.
Det behöver du inte. Lämna honom.
Vi kan lösa det här. Det är inte...
Hallå, var tysta, annars får ni gå härifrån.
-Menar du det? -Ja.
Otto ser så gammal ut.
När jag stack var han stark som en björn. Nu är han en gubbe.
Ja, tidens tand. Men kan vi prata om det verkligt viktiga...
När jag hörde om hans stroke ville jag åka hem.
Men de där typerna var efter mig.
Jag ville inte leda dem till min familj.
Åkte du nånsin hem?
Det här är inte ett sånt samtal.
Det är lätt att tänka sig
att en förbrytares barndom inte var så idyllisk.
För fan. Vi har inte tid med det här.
Du måste berätta vad som hände vid magasinsutrymmet.
Jag vill inte prata om vad som hände.
Du har nog inget val, om du inte vill att hela din familj dör.
Jag kan inte hjälpa dig om du inte berättar.
Jag och min pojkvän Reggie var med i en liga.
Vi var skickliga.
Femton minuter, in och ut. Rensa så många magasin vi kunde.
Men för tre år sen...
Vi rånade ett ställe i Mount Vernon.
Medan Pete följde efter säkerhetsvakten på lunch, gick vi in.
Vi mosade övervakningskamerorna, hittade lite kontanter och en nyckel
som var fasttejpad under en skrivbordslåda. Till magasin 237.
Det kunde vara nåt viktigt,
så medan vi andra knäckte lås kollade Reggie magasin 237.
Den var full av den vanliga smörjan.
Reggie tänkte gå när han såg några kartonger längst bak.
Han visste inte vad det var som drog honom till dem.
Eller varför han letade under tidningarna.
Han visade oss vad som var inuti.
Det finns nio till likadana.
Så mycket pengar, gömda i ett magasinsutrymme?
Det gjorde mig orolig.
Men jag förnam nåt mer med pengarna.
De hade ett mörkt förflutet och en ännu mörkare framtid.
-Pete måste skärpa sig. -Jag känner dåliga vibbar.
Nej. Det är våra pengar. Vi har jobbat för det här.
Så jag ringde Pete
och sa åt honom att uppehålla vakten med alla medel.
För att köpa tid åt oss att få ut pengarna ur byggnaden.
Ingen rör sig!
Han försökte, men...
Var fan är han?
Han har väl berättat att vakten redan hade gått tillbaka.
Det är okej.
Maggie? Kolla dem.
-Du är sårad. -Ingen fara. Kolla dem.
Kom nu!
Vi tog pengarna och åkte till mötesplatsen men Pete kom aldrig dit.
Reggie skulle dö om vi inte gjorde nåt.
Jag tog på mig en peruk och tog honom till sjukhus.
Doktor Collins, var vänlig rapportera till din station.
När jag hade satt eld på skåpbilen återvände jag till sjukhuset.
Men när jag kom dit fanns en man där.
Jag kunde inte ta ögonen från honom.
Han hade den mörkaste aura jag nånsin sett.
Svart som natten.
Reggie var död.
Jag antog att han hade berättat för dem var pengarna var. Det skulle jag ha gjort.
Det hade vem som helst gjort. Jag visste inte.
Först när du kom till Rosedale visste jag att han inte hade talat.
-Så var är de? -Det talar jag inte om för dig. Inte än.
Mannen med svart aura?
Han heter Luka, och han...
Han är världens läskigaste man. Det vet jag.
Men just nu måste jag gå och prata med nån ännu läskigare...
Okej.
Jag behöver en drink först.
Först flippar du ut för att Luka är förbannad.
Och nu flippar du ut för att han är för lugn?
Jag förstår mig inte på dig.
Det är nåt som inte stämmer med honom.
Vi tappar bort hans enda koppling till pengarna och han blir alldeles lugn.
Det är när trummorna tystnar som det är fara år färde.
Han har letat efter pengarna i tre år.
Vad hade han före oss? Ingenting. Noll.
Han har fortfarande ingenting.
Vi hittade kvinnan och grabben en gång, och vi hittar dem igen.
Du behöver bara hålla huvudet kallt,
så kan du flytta till Seattle,
odla skägg och öppna ditt jävla kafé.
Livet blir toppen.
Allt var okej tills jag var 14 eller 15,
då jag började få smak för gangstertyper.
Det är inte ovanligt, men det var nåt särskilt för mig.
Audrey försökte skydda mig från följderna av dåligt sällskap.
Det funkade ett tag, tills Petes pappa, du vet...
Det här är väldigt intressant och så...
Jag vet. Du bryr dig inte.
-Du vill veta var pengarna är. -Ja.
Hör på, jag har gjort fel många gånger.
Jag har skadat människor genom att stjäla saker.
Och jag är färdig med det.
Därför tänker jag lämna tillbaka pengarna till Luka.
Vad säger du?
-Jag vet att du vill ha dem, men... -Det handlar inte om vad jag vill.
Du vet inte vem du har att göra med.
Inte? Jo, det gör jag.
-Inte alls. -Jag har träffat många onda människor.
"Onda" är bara förnamnet på de här människorna.
Om du ger tillbaka pengarna dödar de först mig,
och sen ger han sig på hela din familj.
Han kommer tvinga dig att se på. Och sen dödar han dig.
-Nej. -Jo, det kommer han att göra.
Nej. Jag har haft en syn.
-En syn. -Ja.
Vi kan väl prata om din syn i en halvtimme.
-Jag hade en syn. -Fortsätt.
Framtiden kan ta många olika vägar.
Jag såg en, klart som dagen.
Om vi ger tillbaka pengarna till Luka, får vi leva.
Så är det.
Jag har beslutat att lägga borgen för Valerie,
men det finns villkor.
Hon lämnar in sina pass, och jag håller ögonen på henne hela helgen.
Det behövs inte.
När hon släpptes mot borgen för ett halvår sen rymde hon.
-Inte den här gången. -Är du säker?
-Ja. -Inte jag. Jag sitter på henne.
Även om hon bara får en helg ute, med dig vid sin sida,
är det bättre än ingenting.
Du betalar dyrt för en helg.
Jag är skyldig henne.
Valerie...
tvättade lite linnesaker åt mig genom en kedja yogastudior.
Rena guldgruvan.
FBI var mig på spåren och jag behövde en målvakt.
Hon erbjöd sig.
Sen stack hon.
Hon fick kalla fötter. Ingen vill sitta i fängelse.
Vad fick dig att ändra dig?
Femhundratusen trehundratjugo dollar.
Det är mer än vi pratade om. Mycket mer.
Det är dealen. Jag lägger borgen för Valerie,
och du tvättar pengarna. Hela summan.
Vems pengar är det? Med en sån summa måste jag få veta.
Chayton Dockerys.
Okej, Little Blondie.
Jag går med på det.
-Hej, Marius. -Känner jag dig?
FBI. In i bilen. Båda två.
Vad i helvete?
Vad fan är det fråga om?
Vad fan tror du?
Vi är här för att prata om Delchev. Luka Delchev.
Sätt fart.
Luka Delchev fick politisk asyl i USA år 2000.
För fem år sen fick vi starka indikationer på
att han drev ett litet men brutalt syndikat i Mount Vernon.
Vi försökte komma åt honom. Men ingen snackade.
Antingen för rädda eller för döda.
Sen hörde Interpol av sig. 1998 blev en fredsbevarande styrka från FN
överfallna i Montenegros berg med en hemlig last av 15 miljoner dollar.
Pengarna försvann. Inga överlevande.
Delchev misstänktes, men han sopade igen spåren med döda kroppar.
För tre år sen fick vi godkännande att göra razzia.
Gå in i hans bankfack,
men Luka hade blivit tipsad och gömt pengarna nånstans.
Vi visste inte var.
Men du hittade dem, eller hur, Maggie?
Jag vet inte vad du pratar om.
Det fanns i ett magasinsutrymme, eller hur?
Det tog ett tag att räkna ut vem som hade dem,
och då hade du försvunnit.
Så vi bevakade Luka. I tre år.
Tills Frank och Joe Hooper ledde oss till dig.
Och du, Marius. Märkligt hur du dyker upp hela tiden.
Vi har inte pengarna.
Även om det fanns några pengar, vilket det inte fanns.
Att medge det skulle innebära ett erkännande, eller hur?
Vi bryr oss inte om nån av er. Vi vill bara ha Delchev.
Men för det behöver vi ert samarbete.
Vad menar du med det?
Ni leder Delchev till pengarna och oss till Delchev.
Vi burar in honom på livstid.
Ni måste bära dold mikrofon.
Och vi behöver pengarna för att kunna sätta dit spåranordning och färgampuller.
I utbyte slipper ni åtal för alla brott.
Inklusive Marius inblandning i mordförsöket
på en FBI-agent i Chinatown i förra veckan.
Men ni måste gå med på villkoren. Erbjudandet gäller bara nu.
Visst. Okej.
Om ni hade riktiga bevis
skulle jag väl redan vara arresterad?
Så jag säger:
Arrestera mig eller släpp mig.
För...
jag behöver en cigg. Och rökning är väl förbjuden hos FBI.
Eller hur?
-Okej, tack. Ha en bra dag. -Dra åt helvete!
Hör på... Vänta.
-Mordförsök på en FBI-agent? -Jag var på fel plats vid fel tillfälle.
Så vad ska vi göra? Samarbeta med FBI?
Nej. Det kan vi inte.
Om de inte lyckas fälla Luka är vi döda allihop.
Det blir rena massakern. Men om du talar om för mig var pengarna finns...
Nej.
Okej, då är du och jag klara. Du kan ta taxi hem.
-Nej, jag behöver din hjälp. -Va?
-Ber du mig om hjälp? -Synen jag pratade om.
För att den ska besannas måste allt vara precis som jag såg det,
och du är med i synen. Utan dig besannas den inte.
Och Luka dödar mig och hela min familj.
Jag är ledsen, pappa. När jag väl kom fram kunde jag inte möta henne.
Jag vet hur det känns. Tänk inte på det mer.
Du sa inget om hur pigg jag ser ut.
-Du ser jättepigg ut. -Jag ser skitdålig ut.
-Och du... -Vadå?
-...har blivit gråhårig. -Grått är högsta mode nu.
Folk betalar för att få den looken.
Jag har saknat dig.
Du, Taylor.
Din moster Maggie behöver lite vin.
Tack.
Ja. Pete?
Vi är redo för svampen.
Julia, dina barn är jättefina.
Tack.
Finns papporna med i bilden?
Inte direkt.
Ibland är det enklare så.
Det sägs så.
Ja. Och sen får man höra om det från Audrey.
Hon älskar katolska skuldkänslor.
Ja, man kunde tro att hon äger aktier i det.
Morfar? Sa inte doktorn att du skulle dra ner på salt?
Ja, det gör jag också.
-Du, Pete? -Ja?
-Minns du cornflakesen? -Vadå?
Cornflakesen. Fars dag?
Frukost på sängen.
Minns du verkligen inte det?
När jag hade salt istället för socker på flingorna.
Och du saltade på och var så stolt.
Och jag måste äta upp alltihop!
Ja. Det var en...
Behöver du hjälp?
Nej, tack. Det går bra.
Du, vi fick en dålig start.
Tycker du?
Jag vet att du blev sur när jag kallade dig översittare.
Vet du vad?
Jag var jättedum mot Pete ibland när vi var barn.
Det var jag.
Men jag var ett barn.
Du var vuxen när du vände upp och ner på mormors och morfars liv.
Fattar du hur livet var här efter att du stuckit?
För det var vad jag växte upp med.
Jag vet inte varför du är här.
Men om du eller Pete gör nåt mer som skadar den här familjen,
får du svara inför mig.
Så är det bara.
Det du just sa...
Oj, titta vem som är här.
Det blir visst ingen grillfest.
Vi väntar tills de är ensamma.
Här kommer mormor.
Jösses, vad gott det ska bli med svampen.
Ja. Det var jättegott!
Kom hit.
Minns du när jag skulle lära dig köra bil?
Nej! Berätta inte det. Gör det inte.
-Jo, pappa, du måste. -Gör det inte.
Du var väl en 16 år.
Jag tog med Maggie upp på taket på Bridgeport Mall,
till parkeringen där uppe.
Det var en söndagsmorgon,
det var folktomt och hon körde jättebra.
Så jag tänkte att hon kunde få köra hem.
Jag sa ju att jag inte ville.
-Ja, det gjorde du. -Och du lyssnade inte.
Det stämmer. Så hon körde nedför spiralrampen,
-det gick jättebra... -Jag kunde inte köra.
...och hon var så duktig.
Och så plötsligt, pang! Herregud!
Hon girar åt vänster och kör rakt in i väggen!
Jag sa: "Sväng höger!"
Hon började skrika rakt ut.
Hur skulle jag kunna svänga? Det var ju så trångt.
-Vad gjorde du? -Jag fortsatte köra!
Hon fortsatte hela vägen ner.
-Sex parkeringsnivåer och en bil senare... -Jag frågade: "Var är bromsen?"
-Så var körlektionen slut. -Jag visste inte ens det.
Därefter blev jag familjens körlärare.
Mormor körde på en bil på köpcentrets parkering.
Vadå? När?
Igår. En smärre kollision. Ingen fara.
Du kan väl duka av, Carly?
Och börja med vinglaset.
Roby: På stationen. Behöver fråga dig en sak.
Okej.
Stopp, allihop.
Kan det vänta till imorgon?
Jag vill säga några ord innan alla går.
När man vaknar på morgonen
vet man inte vad dagen kommer att bära i sitt sköte.
Den här dagen förde med sig Maggie.
Jag har levt i många år
och varit nära döden flera gånger.
Som ung i Vietnam,
och några gånger till mer nyligen.
Vid min ålder börjar man förstå
att familjen är allt.
Därför är jag så tacksam över
att vi alla är tillsammans.
Låt oss fortsätta så.
-Jag vill också säga några ord. -Visst.
Att komma hem efter alla dessa år var en smula pirrigt.
Men ni har varit så välkomnande allihop,
och jag uppskattar det verkligen.
Det har varit 20 tuffa år.
Men Pete har funnits där för mig.
Och mina andliga gåvor
har gett mig styrka på vägen.
Jag har lärt mig mycket.
Men det största jag har lärt mig är förlåtelse.
Mamma,
jag vill att du ska veta
att jag förlåter dig.
Och jag hoppas att du kan förlåta dig själv.
Carly håller på och kräks!
Jag går.
Hon frågade efter moster Maggie.
-Jaha. -Okej.
Okej. Tack för...
Jag fick sms från jobbet. Jag måste gå. Beklagar.
Hur känns det att vara förlåten?
Du stortrivs väl nu.
Inte direkt.
Det där med självgodhet är inte min grej.
Men ni två är mer lika än jag trodde.
På vilket sätt är vi lika?
Ni är båda viljestarka.
Och ni säger båda vad som kommer för er.
Din syster verkar väldigt förtjust i henne.
Hon läste Carlys aura.
Carly älskade det.
Hon känner nog en koppling till mamma.
Jag måste gå in och röja undan.
Förlåt för ikväll. Jag borde ha sagt att hon skulle komma.
Var det därför du lämnade Bridgeport? För att hämta henne?
Tja, jag ville inte ge er några falska förhoppningar.
Hon var inte lätt att hitta.
Jag var nog omkring tio år gammal när jag insåg
att hon inte var som alla andras mammor.
Om jag så bara funderade på att göra nåt galet, så visste hon det.
Hon stoppade mig innan jag hann ställa till det.
Har hon alltid varit sån?
När Maggie var tonåring sa hon
att hon hörde röster och såg auror.
Först trodde vi att det var ett psykologiskt eller neurologiskt problem.
Men efter många dyra tester
sa läkarna att hon var fullt frisk.
Så du tror att det är verkligt?
Jag vet inte.
Men det är verkligt för henne.
Ja.
När jag var 17 år drack jag alldeles för mycket Southern Comfort.
Jag spydde hela natten.
Din mamma höll undan mitt hår.
Hon skyddade mig,
så att mamma och pappa inte skulle få veta nåt. Hon räddade mig.
Är jag verkligen lik min mamma?
Ja.
Det är du.
Ja, det är inte bara ditt utseende. Det är hela din...
Du är lik henne själsligt.
Ja. De här...
Oj. Var fick du tag i de här?
Julia sparade dem.
Är du arg?
Nej.
Nej. De är bara...
De var väldigt privata då.
Jag är glad att du har dem.
Saknar du min mamma?
Ja. Men vi har fortfarande kontakt med varandra.
Döden innebär bara att anden flyttar.
Din mamma och jag
pratar ofta med varandra.
Är hon här nu?
Ja. Jag känner hennes närvaro.
Hon vakar över dig.
Får jag tala med henne?
Kanske. Nån gång.
Men nu måste du sova.
-God natt. -God natt.
Tänker ni åka?
Vi kommer tillbaka imorgon.
Jag hoppades få prata med dig.
-Du borde ha köpt hos Schwartz. -Vadå?
Deras pastrami är bäst.
Okej. Tack.
Vad gör du här?
Du ville ju prata med mig.
Jäklar. Förlåt. Jag hade en fråga.
Den gällde jurisdiktion. Men vakthavande hjälpte mig.
-Du hade inte behövt komma. -Det gör inget.
Det gav mig en ursäkt att slippa en jobbig familjetillställning.
Men eftersom du har åkt ända hit...
Ja.
-Tack. -Varsågod. Det förtjänar du.
-Skål. -Skål.
Så, vad är det här?
Jag håller på och avslutar några saker.
Jag fick aldrig chansen att säga det,
men du har varit till stor hjälp för mig. Du är en riktigt bra polisman.
-Har du funderat på att bli kriminalare? -Jag körde i examen.
Det gör alla första gången.
Du också?
Nej.
Vad missade du för fråga?
Det får man inte veta.
Men jag vet att jag missade nån fråga om bevisjuridik.
Gör om provet. Du skulle bli en bra kriminalare.
Du är alltför vänlig.
Vad... Vad sa du till honom?
Sanningen.
Vad är det?
Visste du att Pete sattes i fosterhem när Maggie blev gripen?
Nej.
Hur skulle jag kunna veta det?
Jag borde aldrig ha låtit dig ringa polisen.
Jag borde ha stoppat dig.
Hon valde att betala borgen för sin skitstövel till pojkvän
med våra pengar och sticka till Kalifornien.
Minns du det? Vi hade gått i konkurs.
Vad annat kunde jag göra?
Jag borde ha hämtat hem henne.
Du hade en rörelse och en familj att ta hand om.
Och hon skulle ha stuckit igen. För sån är hon.
Tror du inte att jag har längtat efter det här? Alla tillsammans här igen?
-Jag är inget monster. -Det har jag inte sagt...
Men det är nåt som inte stämmer.
Visst är det märkligt att efter allt som hände med Pete i förra veckan,
pengarna, polisen, så dyker Maggie plötsligt upp.
Såklart att du vill tro att det här är en lycklig familjeåterförening.
Men vad vet vi egentligen?
Pete rånade en skjutbana för tre år sen.
Nej. Han sa...
Jag vet vad han sa. Men jag vet inte om jag tror på det.
Jag är bara glad att de är tillbaka.
Sen fann jag pistolen i öppna spisen på andra våningen,
bakom gipsskivorna.
Det geniet hade stoppat ner pistolen i skorstenen.
-Som i Gudfadern. -Helt jävla otroligt.
Men det var faktiskt Gudfadern II.
Allvarligt? Är du en sån där?
Beklagar, men så är det.
-En öl till? -Nej. Aldrig mer än två.
Och jag måste åka tillbaka tidigt imorgon.
Jag ska testa blodet från Winslows bil.
Jag trodde alla tester var gjorda.
Nej. Vi har bara kollat blodgrupp.
I New York kör vi en full blodpanel.
Mot slutet av veckan
har vi en komplett DNA-profil på den som var med honom i bilen.
-Skitsnack. -Okej, jag bryr mig inte.
Jag hoppas att du har ändrat dig.
-Jösses. Jag tänkte lägga mig. -Du begår ett jävla stort misstag.
Tja, det vore inte första gången.
Han dog inte av skottsåret.
Din gamla pojkvän Reggie. Läkarna fick ut kulan.
-Han hade överlevt. -Jag läste rättsläkarens rapport.
Om Luka hade gjort så med mig hade jag snackat.
-Men inte Reggie. -Han skyddade dig.
Du kanske kan göra nåt för honom.
Hjälp oss att ta mannen som torterade honom till döds.
Vem är Reggie?
Jaha. Du vill inte göra det för din familj?
Och inte för Reggie heller? Okej då.
Vad som än händer nu är din skuld. Sov gott.
Lycka till med dina syner.
Jag tänker inte dö för några jävla mediala syner.
Precis som den där skiten från FBI sa, om Luka dödar hela din familj,
är det ditt fel.
Jag tänker hämta mina grejer och sticka långt bort från dig.
-Förlåt. Kan vi inte prata om det? -Nej. Skitsnack...
-Prata om vad? -Det är inte mitt...
Det finns inget att prata om.
Jag har gjort allt jag kan för att rädda dig och din familj.
Jag behöver dig, Marius. Du är med i min syn.
Sluta tjata om din syn. Dra åt helvete.
Du har ställt till så mycket...
Hej. Bra att ni kom.
-Jobbar ni med FBI? -Vadå? Nej.
Bär du en dold mikrofon?
Nej. De bara kom. Vi har inte sagt nåt, jag lovar.
Håll käften! Och du kommer hit!
Vänta, jag ska bara hämta...
Vad behöver du? Va? Du behöver inte ett skit! Jävla...
Du har anledning att vara rädd. Vi tar er till Luka.
Vad är så viktigt att det inte kunde vänta till imorgon?
Hon har ett prov av ditt blod från bilen.
Mot slutet av veckan kan Roby identifiera dig som passageraren.
Krävs det inte domstolsbeslut för att få ta nåns DNA?
Ja. Men hon har kanske nog för ett sånt.
Det här får inte drabba dig.
Jag har inget val. Jag ska överlämna mig till polisen.
Det löser ingenting. Du, jag, morfar, Pete. Vi är alla insyltade.
Jag måste få Roby att tro, att veta,
att nån annan dödade Winslow.
Jag måste få tag i pistolen.
Väckte jag dig? Bra. Du sover för mycket.
Ja, jag är full.
Det spelar ingen roll. Det här är det viktiga.
Jag måste avsluta det här för Moes skull.
Allt det här...
Allt det här hände på grund av mig.
Jag lät nåt hända en gång förut.
Jag gör inte om det.
Jag måste få tillbaka den där proklamationen.
Tänker du hjälpa mig, eller?
Sätt dig. Maggie Murphy.
Evo me!
Jag har sett fram emot att träffa dig.
Jag måste säga att du är hal som en ål.
Men du bör veta att en montenegrin aldrig ger upp.
Jag visste inte. Jag visste inte att du var från...
Montenegro.
Och vem är det här? Din son?
Han är en stilig pojke.
Vi har så mycket att prata om.
Men först, vill nån ha kaffe?
Det är nybryggt.
Nej, tack.
De här två vet att jag älskar kaffe.
-Vill du ha? -Nej, tack.
Nej, tack.
Det behövs inte.
Kom igen, Joe. Du gillade mitt kaffe senast. Det här är en ny sort.
-Det är en god sort. -Känn doften.
Din jävla...
Din jävel!
Ja. Tuffing!
Så du tänkte döda mig?
Idiot!
Frank berättade, din dumma jävel.
Han tänkte inte göra nåt! Jag hade allt under kontroll!
Du hade ingenting under kontroll.
Du har totalt missuppfattat en sak.
Jösses. Miro, få tyst på honom!
Vet du vad de missuppfattade?
Vadå?
Och du?
Vet du, Maggie Murphy?
Han är inte min son.
Bingo.
Du och Joe tog
fel man ända från början, men fattade inget.
En bedragare!
Som vill stjäla mina pengar!
Jag borde döda dig också.
Kommer du ihåg mig, Marius?
Inte? Det gör inget.
Vi har faktiskt aldrig träffats.
Billy Primo nämnde ditt namn en gång.
-Minns du Billy? -Ja.
Han tänkte anlita dig till att blåsa min brorsdotter.
Självklart kollade jag upp dig.
Du tog inte jobbet, så du fick leva.
Men det är en annan historia.
Alltså.
Var fan
är mina pengar? nan historia.