Карлі, повірити не можу, нарешті ми з тобою зустрілись.
Скільки тобі, 16?
Сімнадцять, через два місяці.
Тобі, напевно, всі кажуть, що ти на маму схожа.
Іноді так.
І Тейлор також. Очима.
Ну а Джулії тоді було років 10-11?
Ти якось нап'ялила мамині туфлі на підборах.
І на тобі була червона шапка з помпоном, і ти співала,
тримаючи ложку, як мікрофон.
О боже!
Пам'ятаєш, Піте? Ти танцювала, наче Мадонна.
Ні, Мерайя Кері.
Точно! Здається, твій батько це на відео знімав.
Я б таке подивилась.
Тільки через мій труп.
А Тейлор завжди грав у хокей.
Ти хотів поїхати з Бріджпорта і стати зіркою НХЛ.
Так, усі ми дорослішаємо.
Ніколи б не подумала, що ти станеш копом.
Хоча це... Досить логічно.
Ти завжди був забіякою.
Що? Я ж правду кажу.
Так, та це було давно, мамо.
Двадцять років тому.
Можна запитати, що тебе привело?
Піт.
Я багато років думала повернутись сюди,
але завжди знаходилась причина передумати.
А потім Піт подзвонив
і сказав, що він тут, у родинному колі.
І розповів про інсульт тата.
І я зрозуміла, що час.
І ось я тут.
Ми обидва тут.
Заходьте.
І це заради десяти доларів.
Уявіть, що б вони за 11 мільйонів зробили!
До речі про 11 мільйонів,
де, бляха, мої 11 мільйонів?
Що? У чому справа?
У твоїй аурі. Ти дуже допитлива.
Розвинута інтуїція.
Але втратити батьків у юному віці дуже важко.
Я не розумію.
Ні. Пробач... Я не хотіла ставити тебе в незручне становище.
Просто коли хтось втрачає близьких людей,
це травмує їхню душу.
Ти цим заробляєш?
- Чим? - Ти що, екстрасенс?
Взагалі-то, я спіритуалістка.
А в чому різниця?
Я читаю людей. І допомагаю їм з їхніми проблемами.
І зв'язую їх з померлими.
- Тейлор? - О, чорт.
Дідусю.
Тейлоре. Що сталося? Ти написав, що справа термінова.
- Меґґі. - Ага.
Привіт.
Меґґі.
Ти тут.
Краще пізно, ніж ніколи, так?
Татку.
Ти в нормі?
Я краще за всіх.
Піте! Ти повернувся. Йди сюди.
Ходи сюди.
Ти...
Наливаємо воду. Не поспішаємо, круговими рухами.
Чим менший помел — тим менше гіркоти.
Насичений колір і в'язкість краща.
Хороший сорт.
Хороший сорт. Так!
А ти знаєшся на каві.
Коли проводиш стільки часу в машині, мимоволі будеш знатись.
Так, непоганий. Тільки навіщо ці гіпстерські понти?
Нахрін гіпстерів!
Я так готую каву вже 30 років.
Я й у «Данкін Донатс» каву поп'ю.
Може, тобі ще теплої сечі налити?
Бери приклад з друга. Він тямить.
Що ж.
Ви знайшли матір,
потім ви її загубили.
Потім ви знайшли сина і теж загубили.
Ці двоє дуже винахідливі, га?
- Ми знайдемо їх. - Обов'язково.
Мій батько був рибалкою.
Він жив дуже просто.
Та навчив мене всього, що треба знати про бізнес.
Навесні він ловив кальмарів
у бухті, поряд з моїм містом, Герцеґ-Нові.
Більшість рибалок виходили в море вдень.
Так легше. Та мій батько був розумніший.
Він ловив кальмарів уночі.
Так було важче. Небезпечніше.
Та він знав, якщо посвітити ліхтарем на воду,
то кальмари обов'язково припливуть на це світло.
Через цікавість.
І в нього завжди був великий улов. І багато грошей. Тому...
Їдьте на ферму.
Прив'яжіть діда з бабцею до стільців
і спаліть їхній сраний будинок нахрін.
Світло від пожежі виманить Меґґі й Піта до нас.
підлий піт
Я знайшов!
Можна тебе на хвилинку?
Народ, давайте дивитись фотографії.
- Ні, я думаю... - О боже.
Зараз буде щось із чимось.
Я уявляю. Як твоє велике прання?
Усе супер. Докері був такий радісний, що дав нове замовлення.
Дуже велике.
Бляха.
- Дідусю, це ти? - Гляньте на цю!
О боже. Подивіться на зачіску мами!
- Схоже на перуку. - Це я її завивала.
- Навмисне? - Ну, я не казала, що дуже вмію.
- Це ти! - Ви тільки погляньте.
Це Піт. Це Тейлор. А це Джулія.
Піте? Пам'ятаєш той день?
Який? Це було в кабіні літака.
Ми були в однакових костюмах. Я думала, ми такі круті.
А потім Тейлора знудило на мене, коли ми злетіли.
- Це був молочний коктейль... - Гидота.
Піте, ти так змінився.
Так, він же виріс.
Мам, це ти? Скільки тобі тут...
- Так. Це я і Джейсон Берроуз. - Так?
На випускному.
Дідусю, чому ти нам їх не показував?
Забув, напевно. Слухайте...
Давайте влаштуємо вечерю. Велику сімейну вечерю.
Я зателефоную Одрі.
Може, не варто? Її треба підготувати до такого.
Та ні.
Ми відсвяткуємо.
Алло, це я.
Слухай, я хочу влаштувати велику вечерю.
Сьогодні? Я дуже втомлена.
Але я вже всіх запросив.
Кого всіх?
- Родину. - То скасуй запрошення.
Я не можу.
Чому?
Давай я все приготую.
Тобі не доведеться... Просто закрий контору й приїжджай.
Отто, у чому справа?
Дізнаєшся, коли приїдеш.
Нічого страшного, тату, давай іншим разом.
О господи. Це що...
Так.
Чого ж ти зразу не сказав?
Слухай, усі діти тут. І ми дивимося старі фото.
Закривайся й приїжджай.
У мене багато справ.
Справи зачекають. Прошу тебе...
Відколи стався інсульт, твоя мати працює за двох.
Шенон Зателефонуй.
Вона приїде.
Дідусю, я з'їжджу по справах. І привезу випивку.
Я заберу дітей і куплю десерт.
Гаразд, давай. Не запізнюйся!
Мам. Слухай, може, не варто так бабусю хвилювати.
Може, вам варто зустрітись у конторі, сам на сам?
- Я відвезу. - Так.
Я можу сама поїхати.
А ти залишайся, допоможи дідусю з вечерею.
Мамо, схоже, ти мене уникаєш.
Давайте.
Вам же треба провести час разом, так?
Ти не скажеш, якого хріна відбувається?
Тихіше ти. Тато дивиться.
Бувай, тату.
Бувай.
Чому ти кинула мене на вірну смерть у Роуздейлі?
Цікавіше питання — чому ти вдаєш, що ти мій син?
Ми з Пітом сиділи разом.
Він багато розповідав про родину, дитинство
і те, що він тут не був 20 років.
Я вийшов, вирішив залягти на дно.
Навіщо — неважливо. Я став Пітом.
І це тобі допомогло?
Навіть дуже. Як бачиш...
Я все ще живий.
Гаразд. Пробач за Роуздейл.
Та від тебе йшла суперечлива енергія.
Так. Я не знала, чи ти ворог, чи друг, чи все разом. Тому я втекла.
Але потім я поговорила з Пітом.
І він розповів мені про тебе.
Про те, що ти врятував його, і що тобі можна довіряти.
Але в Роуздейлі я цього не знала, та й зараз не знаю.
А де зараз Піт?
У надійному місці.
Де? В індіанській резервації?
Він... Навіщо питаєш?
Я намагаюся зрозуміти, що за гру ти ведеш.
Гру? Скоро дізнаєшся.
- Ти хочеш, щоб я був мішенню? - Мішенню?
Хай мене завалять, а Піта буде врятовано.
- Врятовано? - Ага.
- Я хочу врятувати всіх. - Брехня.
У мене й так кров на руках. І більше мені не треба.
Що така мила дівчинка робить у такому місці?
Я навчу вас, як сказати це сіамською.
Шенон?
Ні, це все зіпсує. Слова тільки заважають.
- Що там не так, Джойс? - Шенон!
Не знаю, що не так.
Не можу отримати сильний сигнал.
Я скажу, що не так. Воно мокре, вкрите цвіллю, корозією, й зогниле!
Як і все у цих клятих джунглях.
Можеш її викинути!
Привіт. Як ти?
Усе добре.
Чекай.
Краще замовкни.
У мене вдома казна-що відбувається.
Я думав, щось сталося.
Що?
Сталося.
Я думала, що зможу.
Приховувати все, як і раніше.
Але Шон такий роздратований. І в мене закінчились відмазки...
Я не впевнена, що зможу далі брехати.
Ти не мусиш. Кинь його.
Ми щось придумаємо. Це не...
Агов, або ви замовкнете, або я вас виведу.
- Серйозно? - Ага.
Отто так постарішав.
Тоді він був як ведмідь, а зараз просто стариган.
Так. Час невблаганний. Може, поговоримо про важливе...
Я хотіла повернутись, коли дізналася про інсульт.
Але ті типи слідкували за мною.
Я не хотіла привести їх до родини.
Ти буваєш удома?
Ми не будемо це обговорювати.
Неважко уявити, що дитинство
в такого шахрая було безрадісним.
Та бляха. У нас немає на це часу.
Розкажи мені, що сталося на тому складі.
Я не хочу про це говорити.
У тебе немає вибору, якщо не хочеш смерті близьких.
Я не зможу допомогти, поки не дізнаюся, що сталось.
Я була в банді, якою керував мій хлопець Реджі.
Ми працювали добре.
П'ятнадцять хвилин на все. Виносили, що могли.
Але три роки тому...
Ми примітили склад у Маунт-Верноні.
Поки Піт слідкував за охоронцем на вулиці, ми вдерлись туди.
Ми відключили камери. Знайшли готівку й ключ
від боксу 237, він був приліплений до дна ящика.
Там могло бути щось важливе,
і поки інші зривали замки, Реджі перевіряв 237 бокс.
Він був забитий звичайним мотлохом.
Реджі вже збирався йти, аж помітив коробки в дальньому кутку.
Не знаю, що змусило його відкрити одну з коробок.
І подивитись, що було під журналами.
Він показав нам, що там було.
Там ще дев'ять таких.
Така сума, схована на складі?
Це насторожило мене.
Відчула страшне минуле тих грошей.
А майбутнє було ще гірше.
- Піт має втрутитись. - Не треба.
Ні. Це наші гроші. Те, заради чого ми працювали.
І я зателефонувала Піту.
І наказала затримати охоронця за будь-яку ціну.
Щоб ми встигли винести гроші з будівлі.
Нікому не рухатись!
Він намагався, та...
Де він?
Гадаю, він сказав тобі, що охоронця там уже не було.
Нічого.
Меґґі? Перевір їх.
- Тебе поранено. - Я в нормі. Перевір їх.
Ходімо!
Ми забрали гроші, приїхали на місце зустрічі, та Піт не з'явився.
Реджі міг померти, якби нічого не зробили.
Я начепила перуку й відвезла його в лікарню.
Лікаре Колінз, будь ласка, зверніться до реєстратури.
Потім я спалила фургон і повернулась до лікарні.
Там я побачила того типа.
Я не могла відвести від нього погляд.
Його аура була найтемнішою з усіх, що я бачила.
Чорна, як ніч.
Реджі помер.
Я думала, що він сказав їм, де гроші. Я б сказала.
Хто завгодно сказав би. Я не знала.
Я не знала, поки ти не з'явився в Роуздейлі.
- То де вони? - Я тобі не скажу. Поки ні.
Ту людину, з чорною аурою,
звуть Лука, і він...
Найстрашніша людина у світі. Я знаю.
Але зараз у мене зустріч з деким страшнішим.
Гаразд.
Спершу маю випити.
Раніше ти боявся гніву Луки.
А тепер його спокою?
Я не розумію тебе.
З ним щось не так.
Ми втратили єдиний зв'язок з грошима, а він спокійний, як удав.
Барабанний дріб вщухає не до добра.
Він ці гроші вже три роки шукає.
І він їх знайшов? Ніхріна. Все намарне.
Ми теж не знайшли.
Ми знайшли жінку й сина і знову знайдемо.
Головне, тримай голову холодною,
опісля поїдеш у Сіетл.
Відростиш бороду й відкриєш кав'ярню.
І радітимеш життю.
Ми з нею ладнали, поки мені не виповнилось 15,
тоді мене стало тягнути до поганих хлопців.
Я знаю, це не оригінально, та вже як вийшло.
Й Одрі намагалась відгородити мене від цих хлопців.
І в неї виходило, поки я не зустріла батька Піта...
Це все дуже цікаво...
Так. Тобі начхати.
- Ти хочеш знати, де гроші. - Ага.
Слухай, я наробила багато чого поганого.
Скривдила багато людей, крала.
Але з цим покінчено.
От чому я хочу гроші Луці повернути.
Ти хочеш що?
- Я знаю, вони потрібні тобі... - Ні, справа не в цьому.
Ти не уявляєш, з ким зв'язалась.
Ні, я уявляю.
- Навряд. - Мала справи з багатьма поганими людьми.
Назвати його поганим — занадто м'яко.
Якщо ти повернеш гроші, Лука вб'є мене,
а потім і всю твою родину.
І змусить тебе спостерігати. А потім і тебе вб'є.
- Ні. Не вб'є. - Так, так і буде.
Ні. У мене було видіння.
- Видіння. - Ага.
Розкажи, вб'ємо ще пів години.
- Воно було. - Розповідай.
У майбутнього дуже багато шляхів розвитку.
І один я бачила, ясно й чітко.
Якщо ми повернемо гроші Луці, то виживемо.
Ось і все.
Я передумала, я поручуся за Валері,
та є умови.
Вона віддасть мені паспорти й буде під наглядом усі вихідні.
Це не знадобиться.
Шість місяців тому вона втекла.
- Більше не втече. - Ви впевнені?
- Так. - А я ні. І прослідкую за нею.
Навіть якщо вона проведе вихідні під твоїм наглядом,
це краще, ніж нічого.
Ті вихідні дорого обійдуться.
Я її боржник.
Валері...
прала мої простирадла у своїх студіях йоги.
Просто золота жила.
Та коли я відчув федералів, знадобилося жертовне ягня.
Вона сама зголосилася.
І втекла.
Вона перелякалась. У в'язницю нікому не хочеться.
Чому ти передумала?
Ці 500 320 доларів.
Це більше, ніж ми обговорювали. Набагато.
Така умова. Я даю Валері заставу,
ви відмиваєте гроші. Усі.
Чиї вони? Я маю знати.
Чейтона Докері.
Гаразд, Малявко-білявко,
я займусь цим. Домовились.
- Привіт, Маріусе. - Ми знайомі?
ФБР. У машину, обидва. Швидко.
Якого хріна?
Що відбувається?
А сам як думаєш?
Нас цікавить Дельчев. Лука Дельчев.
ФБР
Ходімо.
У 2000-му Дельчев отримав політичний притулок в Америці.
Декілька років тому нашу увагу привернув його
дрібний, але жорстокий синдикат у Маунт-Верноні.
Ми копали під них, та безрезультатно. Свідки мовчали.
Або боялись, або помирали.
Потім на нас вийшов Інтерпол. У 98-му загін ООН перевозив
15 мільйонів готівкою і потрапив у засідку в Чорногорії.
Загинули. Гроші зникли.
Дельчев був під підозрою, та замів сліди в горі трупів.
А три роки тому ми отримали ордер на обшук складу.
Але його хтось попередив.
Він переховав гроші.
Та ми не знали де.
Але ви їх знайшли, га, Меґґі?
Я не розумію, про що ви.
Ви були в одному з боксів, так?
Поки ми зрозуміли, де вони,
ви вже зникли.
Ми слідкували за Лукою три роки.
Поки Френк і Джо Гупери не привели нас до вас.
А ти, Маріусе. Постійно десь з'являєшся.
У нас немає грошей.
Навіть якби були б, хоча їх у мене немає.
Підтвердження вважалося б за визнання провини, так?
Ви нам не цікаві. Нам потрібен Дельчев.
Та нам знадобиться ваша допомога.
Що це означає?
Ви приведете Дельчева до грошей, а нас до нього.
Ми посадимо його довічно.
На вас будуть жучки.
І нам потрібні гроші, щоб поставити жучки й пакети з фарбою.
В обмін на це, ми знімемо з вас усі звинувачення.
Включно з участю Маріуса в замаху на вбивство
агента ФБР у Чайнатауні минулого тижня.
Та ви маєте погодитись на умови. Пропонуємо один раз.
Ага. Звісно.
Якби у вас булі справжні докази,
мене би вже заарештували. Так?
Тому я скажу так,
заарештуйте мене зараз або відпустіть.
Тому що
мені треба покурити. А я не думаю, що в приміщенні ФБР дозволено курити.
Ге ж?
- Дякую. Гарного дня. - Пішли ви!
Слухай... Зачекай.
- Спроба вбивства агента ФБР? - Я опинився не в тому місці.
І що нам робити, будемо співпрацювати?
Ні. Ми не можемо.
Як Луку не засудять, він вийде, нам хана.
Він влаштує бійню. Та якщо скажеш, де гроші...
Ні.
Гаразд, тоді я пішов. Бувай. Візьмеш собі таксі.
- Мені потрібна твоя допомога. - Що?
- Моя допомога? - Те видіння, про яке я казала?
Щоб воно справдилось, усе має відбутись точно, як я бачила,
і ти там був. Без тебе нічого не справдиться.
І Лука вб'є мене й усю мою родину.
Пробач, тату. Я приїхала туди і просто... не змогла зайти.
Повір, я розумію. Не переймайся.
Ти не сказала, як класно я виглядаю.
- Ти виглядаєш чудово, тату. - Та ні, хріново.
- А ти... - Що?
- Посивіла. - Сивина зараз у моді.
Люди готові платити, щоб так виглядати.
Я сумував за тобою.
Тейлоре.
Підлий тітці Меґґі вина.
Дякую.
Так. Піте?
Можна додати гриби.
Джуліє, у тебе чудові діти.
Дякую.
Їхні татки ними займаються?
Та не дуже.
Іноді так простіше.
Вони так і кажуть.
Так. Одрі, напевно, тебе замахує.
Щодо життя у гріхах.
Так, та вона й сама не янгол.
Дідусю? Лікар казав тобі не пересипати солі.
Так. Ага, я пам'ятаю.
- Піте? - Га?
- Пам'ятаєш історію з пластівцями? - З чим?
З пластівцями. На День батька.
Сніданок у ліжко.
Серйозно? Ти не пам'ятаєш?
Коли я переплутав цукор і сіль і насипав у пластівці?
Щедро насипав і був такий гордий.
Мені довелося все з'їсти!
Так. Це...
Тобі допомогти?
Ні, не треба.
Я думаю, ми з тобою невдало почали.
Ти думаєш?
Я знаю, що ти образився через те, що я назвала тебе забіякою.
Знаєш що?
Я замахував Піта, коли ми були дітьми.
Так.
Та я був дитиною.
А ти була дорослою, коли зруйнувала життя бабусі й дідуся.
Ти хоча б уявляєш, що тут було, коли ти звалила?
Це те, з чим я ріс.
Я не знаю, навіщо ти тут.
Та якщо ти або Піт зашкодите цій родині,
матимете справу зі мною.
Це правда.
Як ти казав...
Це ж треба. Погляньте, хто тут.
Барбекю скасовується.
Почекаємо, поки вони вийдуть удвох.
Ось і бабуся.
Я не можу дочекатись цих грибів.
Дуже апетитні!
Йди до мене.
Пам'ятаєш, як я вчив тебе кермувати?
Ні! Ні, не треба!
- Будь ласка, розкажи. - Ні.
Так. Скільки тобі було? Шістнадцять?
Ми з Меґґі були на даху ТЦ у Бріджпорті,
там була парковка.
Був недільний ранок,
навкруги нікого, і вона була розумницею.
Ну, а я кажу їй: «Час їхати додому».
Я ж казала, що не хочу.
- Так, казала. - А ти не послухав.
Ні, не послухав. І вона поїхала спіральним спуском,
- і в неї виходило чудово. - Я не вміла кермувати.
Усе було просто чудово.
І раптом — несподівана стіна! О боже.
Вона вивертає і врізається у стіну ліворуч!
Я їй кричу: «Гальмуй, вже!»
І вона починає верещати.
Де я мала пригальмувати? Це ж спуск.
- Що ти зробила? - Поїхала далі!
Вона до самого низу проїхала.
- Шість рівнів і одну машину по тому... - Я запитала: «Де гальма?»
- Урок завершився - ...я не знаю.
І з того часу інструктором з водіння стала я.
Бабуся врізалась у машину на парковці біля ТЦ.
Що? Коли?
Вчора. Дрібна аварія. Усе нормально.
Збери посуд, Карлі.
І почни зі свого келиха.
Робі: Я у відділку. Хочу дещо запитати.
Добре.
Стоп, зачекайте всі.
До завтра не почекає?
Я скажу кілька слів, поки всі не розійшлись.
Коли ми прокидаємося зранку,
ми не знаємо, що цей день нам принесе.
Сьогоднішній приніс Меґґі.
Я вже достатньо пожив і побував
у різних серйозних колотнечах.
В юності у В'єтнамі,
і нещодавно в декількох.
І в моєму віці починаєш розуміти,
що родина — це все.
Саме тому я вдячний,
що ми всі разом.
Хай так буде й далі.
- Я теж хочу сказати дещо. - Ану.
Повернутись додому через стільки років було важко.
Та ви так тепло мене зустріли,
я справді дуже вдячна за це.
Та ці 20 років були достатньо непростими.
Але зі мною завжди був Піт.
І мій спіритуалізм
підтримував мене на моєму шляху.
Я багато дізналася.
Але головне — це вміння прощати.
Мамо,
я хочу, щоб ти знала,
я пробачаю тебе.
І сподіваюся, що ти зможеш пробачити сама себе.
Тітку Карлі нудить!
Я зараз прийду.
Вона кличе тітку Меґґі.
Гаразд.
Дякую, що...
Мене викликають на роботу. Я піду. Вибачте.
Як тобі відчуття, коли пробачають?
Ти насолоджуєшся.
Не дуже.
Усі ці ігри в праведність точно не для мене.
А ви схожі набагато більше, ніж я думала.
У чому ж ми можемо бути схожі?
Ви обидві дуже вольові.
І ви обидві кажете все, що вам на думку спадає.
Твоя сестра від неї у захваті.
Меґґі подивилась її ауру.
Карлі була щаслива.
Думаю, вона відчуває зв'язок з мамою.
Маю поприбирати.
Пробач за сьогодні. Я мав попередити, що вона приїде.
Ти їхав з міста за нею?
Та не хотів вас даремно обнадіювати.
З її характером.
Мені було років десять, коли я зрозумів,
що вона не така, як інші мами.
Коли я замислював щось, вона знала заздалегідь.
І зразу мене палила.
Вона завжди була такою?
Коли Меґґі була підлітком, вона казала,
що чує голоси, бачить аури.
Спочатку ми думали, що в неї проблеми з психікою чи з нервами.
Та після купи дорогих тестів
лікарі сказали, що вона здорова.
Думаєш, це правда?
Я не знаю.
Та вона сама в це вірить.
Ага.
Якось у 17 років я перебрала з лікером «Південний комфорт».
І мене нудило всю ніч.
І твоя мама мені волосся тримала.
Вона прикрила мене,
щоб тато з мамою ні про що не дізнались. Вона мою дупу врятувала.
Ти справді думаєш, що я схожа на маму?
Так.
Дуже.
І справа не лише в зовнішності. Твоя...
Твоя душа нагадує її.
Ось. Візьми...
Ого. Звідки вони в тебе?
Джулія зберегла.
Ти засмутилася?
Ні.
Ні. Просто...
Тоді вони були дуже особистими.
Я рада, що вони в тебе є.
Ти сумуєш за мамою?
Так. Та ми все ще спілкуємось.
Смерть — це просто перехід душі.
Ми з твоєю мамою
часто спілкуємося.
Вона зараз тут?
Так. Я відчуваю її присутність.
Вона наглядає за тобою.
Я можу з нею поговорити?
Можливо, колись.
Але зараз лягай спати.
- Добраніч. - Добраніч.
Ви їдете?
Повернемося зранку.
Я хотів з тобою поговорити.
- Треба було брати у Шварца. - Що?
У них найкраще пастрамі.
А, супер. Дякую.
Що ви тут робите?
Ви ж хотіли поговорити.
Дідько. Пробачте. У мене було питання.
На тему юрисдикції. Сержант допоміг.
- Ви дарма приїхали. - Нічого.
Був привід звалити з сімейної вечері.
Що ж, як ви приїхали...
Так.
- Дякую. - Тримайте. Ви заслужили.
- Будьмо. - Будьмо.
Чим займаєтесь?
Підчищаю хвости.
Знаєте що? Я все хотіла вам сказати,
що мені дуже пощастило з вами. Ви дуже хороший коп.
- Ви не думали детективом стати? - Я здав екзамен. І не пройшов.
Ніхто не здає з першої спроби.
І ви?
Ні.
І на чому ви засипались?
Вони не кажуть.
Та я поплив на доказовому праві.
То здайте його ще раз. Ви станете хорошим детективом.
Ви занадто люб'язні.
Що... Що ти йому сказала?
Правду.
Що?
Ти знала, що Піта відправили у притулок після арешту Меґґі?
Ні.
Звідки мені було знати?
Я не мав тобі дозволити в поліцію дзвонити.
Мав зупинити тебе.
Вона хотіла викупити свого покидька-хлопця
нашими грошима й звалити у Каліфорнію.
Пам'ятаєш? Ми б збанкрутували.
Що ще я мала робити.
Дарма я не поїхав за нею.
Ти мав дбати про бізнес і про родину.
Вона б знову втекла. Вона завжди так робить.
Ти думаєш, я не хотіла тут усіх разом зібрати?
- Я ж не монстр. - Я не кажу, що ти...
Але щось тут не так, Отто.
Хіба не дивно, що після подій минулого тижня з Пітом,
грошима, поліцією, тут раптом з'являється Меґґі?
Я знаю, що ти хочеш вірити в миле возз'єднання родини.
Але що нам відомо?
Піт пограбував тир три роки тому.
Ні. Він сказав...
Я знаю, що він сказав. Проблема в тому, що я не знаю, чи вірити в це.
Я просто щасливий, що вони повернулись.
І я знайшла пістолет у каміні на другому поверсі,
за гіпсокартоном,
Цей геній його в димар кинув.
- Як у першому «Хрещеному батьку». - Просто охрініти.
Це був другий «Хрещений батько».
Боже. Серйозно? Ви що, фанат?
Пробачте, але так.
- Хочете ще? - Ні, досить. Два — мій ліміт.
До того ж, зранку мені треба в Нью-Йорк.
Я відвезу зразок крові з машини Вінслоу.
Я думав, аналіз уже робили.
Ні. Тут дізналися групу крові.
У Нью-Йорці роблять повний.
До кінця тижня
у нас буде ДНК того, хто сидів з ним у машині.
- Хрінь. - Начхати, нормально.
Сподіваюсь, ви передумали.
- Боже. Я хочу спати. - Ви робите помилку.
Так, це не вперше.
Він помер не від кулі.
Ваш хлопець, Реджі. Лікарі вилучили кулю.
- Він би вижив. - Я читав звіт.
Після всього, що зробив із ним Лука? Я б заговорив.
- Але Реджі — ні. - Він захищав вас.
Може, зробите щось для нього.
Допоможете взяти того, хто Реджі до смерті закатував?
Хто такий Реджі?
Гаразд. Вам начхати на родину?
Начхати на Реджі? Гаразд.
Як щось станеться, це ваша провина. Солодких снів.
Хай щастить з твоїм видінням.
Знаєш, я не хочу помирати через спіритичну хрінь.
Той ФБРівець має рацію, якщо Лука вб'є твою родину,
винна будеш ти.
Я збираю речі й валю звідси.
- Може, ми це обговоримо? - Ні. Маячня...
- Що обговорювати? - Це ж не...
Тут немає чого обговорювати.
Я намагався врятувати тебе й твою родину.
Ти потрібен мені. Ти був у видінні.
Досить уже про твоє видіння. Пішла ти.
Ти не знаєш, що тепер буде...
Як добре, що ви тут.
- Стукаєш федералам? - Про що ти? Ні.
На тобі жучки?
Ні. Вони схопили нас, ми нічого їм не сказали.
А ну замовкни! А ти йди сюди!
Зачекай. Я просто хочу...
Чого ти хочеш? Ану пішла! Хоче вона! Срана...
Починай боятись. Ми їдемо до Луки.
Що таке важливе не почекає до завтра?
У них зразок твоєї крові з машини.
До кінця тижня Робі зможе довести, що ти була там.
Хіба на отримання ДНК не потрібен ордер?
Так. Але вона може його легко отримати.
Я не хочу тебе в це вплутувати.
Виходу немає. Я зізнаюсь.
Це нічого не вирішить. Ти, я, дідусь, Піт. Ми всі причетні.
Мені треба переконати Робі,
що Вінслоу вбив хтось інший.
Треба пістолет дістати.
Я тебе розбудив? Добре. Ти став забагато спати.
Так. Ага, я п'яний.
Це неважливо. Я хочу сказати тобі,
що це треба завершити заради Мо.
Усе це...
Це сталося через мене.
Я вже зробив дурість.
І це не повториться.
Мені треба повернути цю прокламацію.
Ти допоможеш мені?
Прошу. Меґґі Мерфі.
Нарешті!
Я так довго чекав на нашу зустріч.
Маю визнати, ти слизька штучка.
Та ти також маєш знати, що чорногорці ніколи не здаються.
Я не знала, що ви родом
з Чорногорії.
А це хто? Твій син?
Він симпатичний.
Нам стільки треба обговорити.
Та спершу, хтось хоче кави?
Свіжа.
Ні, дякую.
Ці двоє знають про мою пристрасть до кави.
- Хочеш? - Ні, дякую.
Ні, дякую.
Ні.
Джо, давай. Останнього разу тобі сподобалось. Це нові зерна.
- Хороше зерно. - Понюхай.
Ти, мудло...
Довбаний хрін!
А ти крутий хлоп!
Уб'єш мене?
Мудло!
Френк мені сказав, ти, ідіота шматок.
Він нічого не збирався робити! Усе було під контролем!
Ти взагалі нічого не контролював.
І припустився дуже великої помилки.
Господи. Міро, заткни йому рота.
Знаєш, що вони зробили не так?
Що?
А ти?
Знаєш, Меґґі Мерфі?
Він не мій син.
Бінго.
Ви з Джо
взяли не того хлопця з самого початку.
Шахрая!
Який прийшов обікрасти мене!
Я маю й тебе вбити.
Пам'ятаєш мене, Маріусе?
Ні? Не страшне.
Ми ніколи не бачились.
Біллі Прімо якось твоє ім'я згадав.
- Пам'ятаєш Біллі? - Ага.
Він збирався найняти тебе, щоб кинути мою небогу.
Звісно ж, я тебе пробив.
Ти відмовився й залишився живим.
Але це зараз не головне.
Зараз.
Де, бляха,
мої гроші?