Ти досі злишся на мене.
Ти навіть не вибачилася.
За що мені вибачатись?
Ти мене підставила.
Я б ніколи так не вчинив з тобою.
Рятувалась від тюряги, щоб дітей не забрали.
А яка у тебе відмазка?
-Досить. -То я тут сам диявол?
-А ти вся така відмінниця? -Так.
-Саме так. -Не дякуй
-за твою заставу у в'язниці. -Що?
Так підставити, повірити не можу.
Проходьте. Сідайте.
Пане Кілбейн, знайомтесь, Джулія Боуман
і Маріус Йосипович.
Ви Маріус Йосипович, якого шукав Віньєтті?
Я уявляв вас вищим.
Я теж.
Що ж, Маріусе,
Сай Рубінек образив мене.
Моє кохання до мистецтва й краси він використав
у своїх брудних цілях,
я хочу не просто знайти виродка, а знищити його.
Розкажіть, що сталося.
Його спільник запропонував мені десять мільйонів за
«Христа під час шторму на Галілейському морі».
Ви ж знаєте, що цю картину вкрали
з Музею Ґарднера?
А як би я збив ціну до 4?
Вигідна угода для картини за 100 мільйонів.
Але я поводився обережно,
наполіг на проведенні наукової експертизи
до укладання угоди.
І Сай підкупив експерта?
Ні. Картина була справжньою.
Десь між експертизою і продажем
Рубінек замінив Рембрандта на підробку.
І коли я помітив, що картина несправжня — було вже запізно.
Гайдельберзька афера.
-Технічно, віденський потерпілий. -Ні. Ні, віденський потерпілий…
Про що б ви не сперечалися — досить.
Сказали комусь, що Рембрандт — підробка?
Ні, нікому.
Добре. Ми знайдемо Рубінека
і скажемо йому, що ви хочете купити іншу картину з Музею Ґарднера.
Я виглядатиму, як ідіот.
Так. Це приманка.
Ми дамо Саю унікальну можливість
кинути одну й ту саму жертву двічі.
Але цього разу під час обміну ми його схопимо.
І Рубінек сяде?
Звісно.
І мені випаде честь повернути картини у Музей Ґарднера?
Ви будете героєм.
А ви що скажете? Я можу довіряти пану Йосиповичу?
Ні. В жодному разі.
І тому я слідкуватиму за ним, як яструб.
підлий піт
Де капітан?
Не хоче тебе бачити.
І я не хочу.
На себе дивитись не бридко?
Я припустився помилки.
Ти без ордеру увірвався в наркопритон.
Загубив значок під час свого рейду.
-Це був не… -Потім проїхався Бріджпортом,
вчепившись у машину бариги і верещачи, як свиня.
Це три помилки. Одна тупіша за іншу.
Мій дід попросив допомогти.
То це його провина?
Ні. Ніхто не винен.
Коли трапляється така лажа,
завжди є хтось винний.
Візьми два тижні.
Залікуй обличчя.
Воно в нормі.
Слухай, той упир знайшов адвоката.
Це третя скарга на тебе.
Візьми два тижні, подумай, чим займатимешся.
Тут немає про що думати.
Не всім підходить служба.
Краще сам прийми рішення про звільнення,
перш ніж його приймуть за тебе.
-Лорейн. -Привіт.
Щось сталося?
Ні. Ні, я просто…
Що з твоїм обличчям?
Все нормально.
-Не схоже. -Як Наталі?
Не дуже.
У Четемі є клініка. Я відвезу її ввечері.
-Вона погодилась поїхати? -Вона не обирала.
Слухай, Тейлоре,
мені не варто було просити Отто залучати тебе…
Ви хвилювалися за доньку.
Я знаю, та Наталі розповіла тобі про нас із Отто…
Ага.
Я не намагалась нічого приховувати.
Це вже в минулому.
Не звинувачуй Отто.
Це було дуже давно.
Я пережила важке розлучення, а він був…
-Добрим. -Це не моя справа.
Дякую, що доклав усіх зусиль.
Радий допомогти. Справді.
-Для чого хрестик? -Це знак.
Рубінеку, що для нього є послання.
Схоже на «Скубі-Ду», тобі так не здається?
Слухай, його не просто так вважають невловимим.
У нього 18 псевдонімів. Він дуже обережний.
Нам доведеться грати за його правилами.
-А що в посланні? -Ходімо.
Це приманка, ми сповіщаємо,
що старий клієнт хоче ще одну картину.
Тим самим спокушаємо його кинути ту ж жертву
другий раз підряд.
І що нам тепер робити?
Будемо чекати.
Ти вважаєш мене чудовиськом.
Насправді я просто знаю людей.
Ні, ти чудовисько.
Що ж, тобі доведеться
опуститись до мого рівня.
Ні. Я просто нянька, а шахрай — ти.
Я міг і не брати тебе. Я дав Віньєтті звести нас, бо думав,
що ми спрацюємося.
Мене змусили бути твоїм партнером.
Справді, ти так думаєш? Як мило.
Джуліє, чим, гадаєш, я займаюсь?
Брешеш людям, прикидаєшся братом, крадеш гроші…
Ні. Я шахрай. Я входжу в довіру до людей
і так отримую те, що мені треба.
-То ти крадій. -Ні.
Я не крадій. Я не краду речі з кишень.
Ну, гаразд, інколи я краду з кишень,
та це справи не стосується.
Коли дасться знати?
Не знаю. Через п'ять хвилин, п'ять годин.
Люди віддають мені, що я хочу,
тому що я пробуджую в них це бажання.
І якщо я все роблю правильно, вони йдуть щасливими,
тому що вважають, що це було їхнє рішення.
То ти святий.
О боже. Що це…
Хвилинку.
Думаю, це він. Рубінек.
Як бридко бачити це у каві.
Знайди Гікі
«Знайди Гікі»?
Гікі — атвор підробного Рембрандта.
Тоді знайдемо його.
Гікі більше не працює після в'язниці.
А іншого знайти не можна?
Іншого такого немає.
Якщо Сай хоче, їдемо до Гікі.
Зателефонуй Ленсу щодо дітей.
-Навіщо? -Бо Гікі живе у Вермонті.
Пішли.
-Залиш десятку. -Гаразд.
-Рахунок? -Так.
Застави Бернгардт.
Отто, це я.
-Привіт. -Слухай, я попросила
Тейлора зайти й допомогти тобі.
Він мені не потрібен.
Треба поставити бізнес на ноги.
Він на ногах.
Танцює джиґу… Чорт.
-Це він? -Так.
Добре. Подзвоню пізніше.
Чим можу допомогти?
Нічим.
І що у тебе з обличчям?
Служба, неважливо. Кава свіжа?
Сам заварив.
Коли тобі треба у відділок?
Я взяв декілька вихідних.
Що це за гидота?
Я пив. Наче нормальна.
На смак як лайно. Як ти це п'єш?
Тебе ніхто не змушує.
Я п'ю тільки тому, що ти сказав, що це кава.
Що ще скажеш?
Коли мій дід каже, що це кава,
я очікую, що це кава,
а не якась бурда.
Я ні в чому не винен.
То чому не сказав, хто така Лорейн?
Поки я не підставив свою шию.
Щоб її доньку врятувати.
Це неважливо!
Можеш сказати це бабусі.
Тобі не подобається моя кава?
Я принесу тобі іншу…
Принесу тобі справжню, хорошу каву.
Куплю тобі велике жирне лате.
Дідусю,
я прийшов не сваритись.
Мене ти не обдуриш.
БЕЙКЕРСФІЛД АЕРОПОРТ
ГОПКІНС-АВТО — ТЕКС ПІДБЕРЕ ТЕ, ЩО ТРЕБА
Привіт, люба.
Ласкаво просимо до «Гопкінс-авто».
Я Тед Гопкінс.
Що мені вам запропонувати?
Мінівен для родини?
У мене саме є один 12…
Привіт, тату.
Одрі.
Де моя онука?
Схоже, її підфарбували. Щоб приховати сліди іржі.
Я чекала на тебе із завтра.
Так. Я вилетіла першим рейсом.
Я рада, що ти тут.
Куди б я ділась.
Хай це звучить божевільно.
Та дідусь Текс каже, що бачив її.
Хай каже, що хоче,
та я сама говорила з поліцією в той день.
Я сама забирала її попіл.
-А якщо попіл був не її? -Карлі.
Ти візьмеш цю, люба?
Ти їй машину даруєш?
Так. Він запропонував обрати будь-яку.
Неймовірно. У неї навіть прав немає.
Ні. В мене є учнівські.
-Ми летимо додому. -Ні.
Я прилетіла, щоб маму знайти.
Це не обговорюється.
Вона була тут! Скажи їй.
Це правда.
Лайла була у мене, і не раз.
То подзвони їй.
Якщо ви спілкуєтесь,
у тебе має бути її номер.
Зараз він недоступний.
-Ми летимо додому. -Ні.
Я не вигадую.
Лайла купила у мене машину вісім років тому.
«Б'юїк ЛеСейбр».
Я не хотів брати гроші, та вона наполягла.
В офісі залишився акт продажу.
Послухай його.
Покажи.
Та дівка їде з тобою?
Нам потрібні 400 тисяч. Це частина гри.
Ти для цього на ферму їздив?
Про що ти говориш?
Піт розповів, як ти любиш їхню родину. Що тебе всиновили.
Ні, вони не всиновили мене.
Я їх розвів.
Ще думають, що ти Піт.
Немає причин їм правду говорити.
Довго ще? Я не хочу застрягти у заторах,
а тут навіть немає де сісти.
Дай мені хвилину.
Гаразд.
Так?
Слухай, усе, що я роблю, — заради нас. Більше ні для кого.
Я сподіваюсь,
якщо спробуєш мене кинути,
то наступної зустрічі ти про це пожалкуєш.
Повеселись там як слід.
ПОКУПЕЦЬ ЛАЙЛА БОУМАН
Бачу, ти задивилась на ту машину. Не хочеш проїхатись?
Акт продажу можна підробити.
Що?
Акт можна підробити.
Навіщо мені це?
Чому ти заперечуєш можливості?
Бо думаю головою, а не серцем.
Текс не знав, що я приїду,
але швидко склав акт і підробив мамин підпис, навіщо,
щоб розіграти мене?
Карлі, нам час додому.
Мені шкода, що ти дарма приїхала.
Гарної подорожі.
Карлі.
Я сподівалась, що ми її разом пошукаємо.
Тобі доведеться з копняками й криками
тягнути її через весь аеропорт.
Може, зайдеш до нас на вечерю,
ми все обговоримо?
Сподіваюсь, ти не хотів дати мені батьківську пораду?
Не хвилюйся за дітей. Ми лише на кілька днів.
Ти читаєш мої думки?
-Ти думала не про дітей? -Звісно, що про дітей.
Ленс залишає їх із Тріш.
А вона купує їм усе, що вони хочуть, щоб вони її любили.
Ти завжди будеш їхньою матір'ю.
-Якщо не сяду. -Поговоримо про Гікі.
За легендою, ти моя дівчина, ми у романтичній відпустці.
Гидота.
Зараз жовтень. Золота осінь.
Добре. І як мене звуть?
Тебе звуть Джулія,
і ти…
Вихователька у садочку.
Чого я вихователька?
Бо ти на цьому знаєшся.
Тому що я мама?
-Ні. -Без дітей я пусте місце?
-Де проблема? -Я не хочу…
Бути вихователькою. Краще кимось іншим.
Я хочу бути…
Шеф-кухаркою.
Де ти навчалась?
Я…
Ти вихователька.
Добре.
Ті, хто вдають з себе матусь, не знають, як це насправді.
Ти кажеш це щиро, чи хочеш,
щоб я так думала?
Щоб ти так думала.
Ну, так.
Хіба ти не хочеш здаватися милою?
Я думаю, що ти мила.
Чекай тут.
Здається, ви не там повернули.
Пане Гікі. Добридень.
-Привіт. -Ми прийшли з миром.
Хто приїхав?
Люди, яким тут не місце.
-Маріусе. -Привіт, Гікі.
Я б подзвонив, та в тебе тут немає телефону…
Навряд чи я б зустріла тебе інакше.
Ні. Я тут не по справах.
Сподіваюсь, інакше Чет у тебе вистрілить.
Це моя дівчина. І ми…
Їдемо на північ милуватись золотою осінню.
-Це Джулія. -Привіт.
Скільки років минуло.
Так, багато.
-Якщо ми завадили… -Та ну.
Не зображай винного, щоб тебе
запросили зайти.
Заходьте.
Дякую.
Після тебе, Чете.
Як красиво. Ого.
Ось так ми й живемо.
Чете, займешся вечерею?
Ви не проти веганської їжі?
Ми ж з тобою…
Ну, так. А в нас є вибір?
Можеш взяти рушницю й убити кролика.
Тоді веганське.
Не віриться, що ти стала такою домашньою. Це комплімент.
Чет купив цей дім ще до нашої зустрічі.
Влаштував для мене студію.
Можна подивитись?
Мені цікаво, що ти малюєш.
Якщо взагалі малюєш. Невже ні?
Бо це розіб'є мені серце.
Бачиш фокус?
Ти просто стоїш на місці,
а він ходить навкруги, поки не перейде до справи.
Ходімо.
Вони неймовірні!
Ваші роботи мають висіти у музеї.
Деякі так і висять, та після в'язниці я зав'язала.
Тепер тільки оригінали.
Я б повісила таке на стіну.
Бачиш, Маріусе?
От як виглядає щирий комплімент.
Йди допоможи Чету з вечерею, а я поки намалюю твою дівчину.
Мене? Навіщо?
Поки не знаю. В очах щось є.
Я тихо посиджу в кутку.
Маріусе, не заважай.
Гукайте, як знадоблюсь.
Я допоможу Чету знайти штани.
Чете?
Я раніше ніколи не позувала. Що мені робити?
Просто сиди спокійно.
Як давно ви зустрічаєтесь?
Узагалі-то…
Всього декілька тижнів.
Але здається, що більше. Ну, ви ж знаєте Маріуса.
О, так.
Коли Маріус сказав тобі, чим займається?
Що він шахрай?
Третє побачення.
Довелось кліщами витягувати.
Тебе це не хвилює?
Дивись на мене.
Так, хвилює, звісно.
Але…
усі ми виживаємо, як можемо, га?
Ну, а ви?
Чому ви почали цим займатись?
Я була мрійницею.
Та мої мрії й ринки мистецтва
не перетинались.
Не знаю, як ринок, та ваш талант…
Голову трохи праворуч.
Я оцінила форму, і красу, і…
Світло.
Та роботи такої, як я, нікого не цікавили.
Дуже шкода.
Ось воно.
Щось в очах.
Напевно, вчорашня туш.
Сум'яття.
-Алло? -Я дуже не хотіла дзвонити,
та справа у Наталі.
Я сказала їй про клініку, вона просто поїхала дахом.
Вона хоче піти, я не знаю, як її втримати.
Залишайтесь там, добре?
Я їду.
Де ти сховала мої кляті ключі?
Я їх не ховала.
Брешеш!
Я не брешу! Наталі…
Ні, зупинись. Віддай сюди.
-Відпусти! -Наталі! Заспокойся.
-Пішов ти. Капітане Америко. -Стій, стій.
Я просто хочу поговорити. Послухай мене.
Бляха! Добре…
Все.
Ти думаєш, що не можеш змінитися.
-Ти мене не знаєш. -Так, це правда.
Я не знаю, через що ти пройшла,
та знаю, що ти страждаєш.
І я знаю, що твоя мама дуже тебе любить.
Якщо ти продовжиш вживати,
кінець завжди один.
Чудово, так?
Старомодна сімейна вечеря.
Добре, що ти залишилась, Одрі.
Правда ж добре, Карлі?
-Передаси мені сіль, дідусю Текс? -Не називай його так.
Дідусю Текс, якою Одрі була у дитинстві?
Розумною. Від неї нічого не можна було приховати.
Те, що я сиджу тут зі своєю зведеною сестрою й племінником,
з яким ми познайомились годину тому, говорить про інше.
Фахітас неперевершені, Дотті.
Це рецепт моєї мами. Хай спочиває з миром.
Треба не шкодувати масла на тортильї.
Одрі була особливою дівчинкою.
Якщо хочеш розповісти про моє дитинство,
згадай про мій восьмий день народження.
-Вечірку з поні? -Так.
-А мені не влаштовували свят із поні. -Ти не любиш коней.
Ти не уявляєш, як твоя бабуся раділа весь день.
Ти тільки це запам'ятав?
Тому що я пам'ятаю, що ти кудись подівся зразу, як привезли поні.
І я заснула, поки чекала тебе, щоб разом відкрити подарунки.
-Я ж повернувся. -Через три дні.
Гікі малювала два дні підряд, без сну.
-Не треба про це. -Ні, розкажи.
Вона мені каже… «Тінторетто?
-Я думала, що потрібен Рубенс». -Ні.
-Вона переплутала. -Боже.
Присягаюсь богом.
Що ти зробила?
Я не спала ще два дні й намалювала Тінторетто.
Та Рубенса я все одно продав. Так.
-Ви були класною командою. -Ага.
-Це було в минулому. -За минуле.
Ні, я не хочу.
Та годі. Було весело.
Через минуле я втратила два роки й доньку.
У вас завжди були бурхливі стосунки.
Бур більше немає.
Лише тиша.
Я рада, що недарма витратила гроші на брекети.
Сліди зубів дуже рівні.
Думаєте, вона дослухається?
Вона ж не пішла.
Це тому, що у неї дбайлива мама.
Так, це все змінює.
Повірте. Я працював з наркоманами, це важливо.
Пробач.
Ось вирішив зайти й дізнатись, як у вас справи.
Отто, Тейлор тобі подзвонив?
Привіт, дідусю.
Дарма ти викликала Тейлора. Зателефонувала б мені.
Ти дарма напрошуєшся.
Бачив би ти, як Наталі Тейлора вкусила.
-Вона вкусила тебе? -Цілий шмат вирвала.
З чим ти любиш каву?
Та без різниці.
Ні-ні. Обережно. Він дуже вибагливий щодо кави.
-Тобі з цукром, так? -Ні, мені не можна. Дякую.
Подивлюсь, як там Наталі.
Дідусю, я б хотів відвезти тебе додому.
-Звідколи я став немічним? -Я відчуваю запах генделя.
Ні.
Я цілком тверезий.
Та якщо тобі треба, їдь.
Мені немає чого спішити у пустий дім.
-Ні, я залишусь. -Як хочеш.
Лайла переконала мене, що мій бізнес забруднює повітря.
І що цю шкоду треба компенсувати.
Ми поїхали на природу.
І вона переконала мене купити велику ділянку землі,
щоб влаштувати вітропарк. Я покажу вам завтра.
Це тобі, Одрі.
Я приготував їх для тебе.
Я думав, що Лайла залишиться,
щоб допомогти мені з вітропарком, та вона поїхала на південь.
На південь? Куди саме?
Не знаю, що в неї було на думці. Ти ж знаєш…
Лайла не з тих, хто каже, що планує, і куди їде.
Ти помітила, Карлі, лише загальні фрази?
Боже, та як переконати тебе в моїх добрих намірах?
Треба мати їх.
-Мама не так тебе виховувала. -Не смій згадувати мою маму.
Карлі, допоможи Дотті на кухні.
Йди.
Що насправді ти задумав?
Навіщо ти так з Карлі?
Ось! Подивись!
Усе це — речі Лайли. Це її!
Дивись… Штани,
чохол для пива,
її книга…
Яким треба бути холоднокровним, щоб переконувати Карлі,
-що її матір ще жива? -Вона ж твоя донька.
Ти не хочеш свою доньку побачити?
Для мене в цьому немає вигоди, окрім можливості
-побачити правнучку. -Карлі!
Карлі, поїхали.
-Прощення — велика річ. -Що сталося? Куди ти?
Поїдемо в мотель, завтра додому.
-Я не полечу. -Обговоримо це в мотелі.
Я не хочу сваритись. І я з тобою не полечу. З мене досить.
Одрі, ти також залишайся.
Ти запізнився на 50 років.
Усі ці роки я тобі заздрила,
адже ти втекла від нього.
А я нічого іншого не знала.
Я не хочу його грошей,
врахуй це.
А якщо я вб'ю його, ти візьмеш половину за мовчання?
А ти мені подобаєшся, Дотті.
Коли ти викладеш усі карти на стіл?
Я не знав, що ми граємо в покер.
Романтична відпустка — це не твоє.
Тому або ти тікаєш, або готуєш аферу.
Гікі, напиши для мене картину.
Ти знаєш, навіщо я тут.
Ти знову за старе.
Ти нещаслива. Забилась у нору.
-Ти любила життя. -Воно забрало в мене більше, ніж дало.
Я покінчила з ним.
-Це інше. -Покінчила!
Бляха.
Що?
Як сімейна відпустка з сестрою?
Як є. Я стараюсь, як можу.
-Може, тобі чимось допомогти? -Ні.
А схоже, що треба.
Ні, справді, мені не потрібна твоя допомога.
Добре, в чому проблема? Я допоможу знайти підхід.
-Все непросто. Наберися терпіння. -Я не вмію. Ніколи не вміла.
А ти спробуй. І здивуєшся. Мені час. Бувай.
-Як справи? -Ніяк. Дякую, що запитала.
-Отто. -Як Каліфорнія?
Часу знадобиться більше, ніж я думала.
Текс вигадав якусь дурню, що продав Лайлі машину,
Карлі з радістю повірила.
А розгрібати це все мені.
Одрі.
Я…
Ти мене кохаєш?
Що?
-Чому ти питаєш? -Я не знаю.
Якщо ти знову замислив якусь відчайдушну дурість, забудь.
Хіба так відповідають на таке запитання?
Набрав дружину, щоб запитати, чи кохає вона мене.
А ти вирішила, що я вкорочу собі віку.
Отто, я зараз не в настрої сваритись, тому…
-поговоримо завтра, добре? -Гаразд.
Завтра.
О боже.
-Тебе розбудив шум? -Ні…
Не могла заснути.
Ніяка ти не вихователька.
Ні.
Я працюю в гидкому ірландському пабі.
Роблю «Малинову спокусу» і «Журавлинове кохання».
-Вони смачні? -Просто, бляха, неймовірні.
Мені шкода, що ваша донька не спілкується з вами.
Ти сиділа у в'язниці?
Ні.
Принаймні, поки.
Звучить не дуже.
Я знаю.
Подумати не можу, що розлучуся з дітьми.
-Скільки їм? -Два і десять.
-А вашій? -Набагато більше.
Коли мене посадили, ми вже не ладнали.
Вона не могла зрозуміти, як важко, коли тебе ігнорують.
Усі ці роботи ніхто ніколи не побачить.
Я тут.
І я їх бачу.
Ну, я не критик, та мені подобаються ваші роботи.
І підробки також. Той Рембрандт був неперевершеним.
Я підлаштувалась до чужого генія.
Хочете, щоб ваші картини побачили?
Щоб ними захоплювались?
І я це розумію.
Ви хочете заслуженого визнання
і не можете його отримати.
Але людям подобаються ваші підробки.
Та для них це не підробки, а справжнє мистецтво.
Люди дивляться на них і реагують, це чудово.
То чому б не продовжити…
Я забагато говорю.
Усі ці думки приходили мені в голову.
Дівчина з сум'яттям в очах.
Що вона сказала?
Я чув, ви говорили.
Справу зроблено. Вона напише картину.
Добре.
Так.
Уяви величезні вітряки, до самого горизонту.
Через рік кожен буде живити півтори тисячі будинків.
І це придумала моя мама?
Вона широко мислить,
як я, і, гадаю, як ти.
Чорт.
Чаку, радий тебе бачити.
Я був у конторі. Мені сказали, ви тут.
Треба поговорити.
Чак — один з інвесторів вітропарку.
Чому б тобі не зачекати у машині, поки ми з ним говоримо?
-Можна… -Так.
Як справи, Тексе?
Не жаліюсь. Яка краса, чи не так?
Бабусю.
Радий, що ти повернулась. Заходь. Дотті зробить лимонад.
Я поговорю з Карлі наодинці.
-Чого ти хочеш? -Я хочу, щоб ти полетіла зі мною.
-Я не повернусь до Бріджпорту. -Ми поїдемо не додому.
-А куди? -У Фресно.
-Це далеко? -Достатньо.
Щоб не вийшло, як того разу,
що саме треба намалювати?
«Концерт» Вермеєра.
То це для Сая Рубенека?
Так. Ти згодна?
Звісно. Та моя ціна стала вищою.
75 тисяч за роботу
і чверть від загального виторгу.
Я радий, що у в'язниці ти не втратила вміння торгуватись.
Я не торгуюсь.
Добре.
Слухай. Раджу триматися за неї.
Гікі з нами. Це добре. Ти молодець.
Ти не маєш себе винити.
Я й не виню.
-Що ми шукаємо? -Будинок.
Ось той будинок.
У ньому я виросла.
Я думала, у Бейкерсфілді.
Дотті виросла у Бейкерсфілді. А я тут.
Я хочу, щоб ти знала, хто такий Текс Гопкінс.
Добре.
Батька
я любила. Та коли мені було шістнадцять,
моя матір раптово померла, а батько просто зник.
Я знайшла його у Бейкерсфілді.
І дізналась правду.
Там у нього було інше життя. Інша дружина,
інша донька.
Це…
безумство.
Та я любила його.
Потребувала його. Адже я була дитиною.
Він не хотів мене й кинув напризволяще.
Довелось будувати життя самій.
Мені шкода.
Я вперше побачила його з того часу.
Але…
Ти втратила матір?
І ти…
Розумієш, як це.
І якщо є…
шанс… Я знаю, що крихітний, але шанс,
що вона жива…
Як ти не зрозумієш, що я маю спробувати знайти її?
Будь ласка.
Я залишуся з тобою.
Ми залишимось у Каліфорнії, щоб усе з'ясувати.
Дякую.
Добраніч.
Творчий керівник Роман Захарчук се з'ясувати.