EGY FONTOS EMBER HALÁLAKOR
EGY DOLOGRA VÁGYUNK:
MÉG EGY KIS IDŐRE VELÜK.
Milyen lenne hallani még egy üzenetet egy kulturális ikontól a halála után?
Milyen lenne, ha ő döntené el,
mit hagy örökségül maga után a saját szavaival?
Dr. Jane Goodall korábban példátlan módon kapcsolta
az emberiséget az anyatermészethez.
Tudós volt,
természetvédő
és oktató.
Mind összetartozunk,
és mind a bolygó természeti erőforrásaira szorulunk.
Ezek pedig végesek.
Gyerekkorától kezdve ösztönösen kötődik a természethez.
Az állatok mindig bíztak benne,
és a tanárainak tekintette őket.
Huszonhat évesen Kelet-Afrikába utazott a vadon élő csimpánzokat tanulmányozni,
és óriási felfedezést tett: a csimpánzok eszközöket használnak és készítenek,
amit addig kizárólag az ember jellemzőjének hittek.
Jane nem csak tanulmányozta a csimpánzokat. A barátjuk lett.
Számok helyett neveket adott nekik,
és nemzedékeken át követte a családok történetét.
Munkája nyomán az ENSZ békenagykövete lett,
és tapasztalt harcosként állt a természetért vívott küzdelem élére.
Akár vezérigazgatókkal, akár a világ vezetőivel beszélt,
Jane bájos, nyugodt modora sokak szívét és gondolatait változtatta meg.
A csimpánzokon végzett állami kísérleteket az USA-ban részben miatta állították le.
Több mint 70 országban
Jane fiatalok generációit segítette a Roots & Shoots programon keresztül,
hogy ők is harcba szálljanak a fenntartható jövőért.
A világnak hiányozni fog erkölcsi útmutatása
és a jóért folytatott fáradhatatlan harca.
Halála előtt Jane Goodall leült egy mély, tartalmas beszélgetésre,
tudva, hogy az interjút csak halála után fogják nyilvánosságra hozni.
Tisztában volt vele, hogy ez akár éveket is jelenthet.
Ez a Híres utolsó szavak dr. Jane Godallal.
- Megfogja a kezem? - Merre megyünk?
Egyenesen. Fogom a kezét.
Hoppá!
- És megkerüljük ezt. - Milyen fürge!
Ó, igen.
Ebben a székben fog ülni.
- Igen. - Kikészítettünk egy kis whiskey-t.
- A torkomnak, a hangomnak. - Igen.
- Már töltöttek is. - A COVID során túl sokat használtam.
Napi négy Zoom-beszélgetésem volt.
Azta! Szeret inni egy kis whiskey-t
a beszédei előtt?
Most szeretné, vagy kicsit később?
Igen. Ha beszédet kell mondanom, egy korty whiskey
néha nagyon-nagyon jót tud tenni.
Egészségére!
Nem vagyok alkoholista.
De sokszor mondtam már,
hogy ha egyre több beszédet kérnek tőlem,
és a hangom egyre jobban elgyengül,
akkor alkoholizmusba fognak taszítani,
és az ő hibájuk lesz,
hogy Jane többé nem tudja elmondani az üzenetét.
- Egészségére! - Az önére!
Róla kérdezhetek?
- Mr. H. - Mr. H.
Mindig önnel van?
Igen. Harmincnégy éves.
Egy Gary Haun nevű úrtól kaptam,
ezért lett Mr. H a neve.
Gary Haun azt hitte, egy plüsscsimpánzt ad a születésnapomra 34 évvel ezelőtt.
De nem csimpánz.
Megfogtam a kezét, és a farkára tettem.
„Gary, a csimpánzoknak nincs farkuk.”
Ugyanis Gary 21 évesen megvakult az amerikai tengerészgyalogosoknál.
- De Mr. H 34 éve bírja, és jól bírja. - Jó színben van.
És Mr. H nyilván nem csak egy játék.
Számomra a rendíthetetlen szellem jelképe.
Az ajándékozó személye miatt.
És nagyon híres lett.
- Nagyon. - Igen.
Nos, üdvözlöm, Jane,
És önt is, Mr. H, a stúdiónkban!
Mint láthatja, ez elég más, mint a többi stúdió.
Itt nincsenek operatőrök. Öt kameránk van, és mindet távolról kezelik.
Egy kis vonat jár körülöttünk.
Igen. Mozognak, de semmit sem hallanak belőlünk.
Tehát igazán mélyen, négyszemközt beszélhetünk bármiről,
anélkül, hogy aggódnia kéne a következményeken.
Nyugodtan lehet őszinte magával és az élete szereplőivel kapcsolatban,
meg mindenkivel kapcsolatban, akiről csak szeretne beszélni, hiszen…
Meghaltam, úgyhogy nekem már nem tudnak ártani.
Pontosan. Ezt csak a halála után adjuk le.
A nézők tehát most gyászolják önt,
és nagyon örülnek, hogy kicsit többet megtudhatnak önről.
Azért egy-két ember talán ünnepelni fog. „Végre meghalt!”
Az tényleg csak egy-két ember lesz, mert ön
az egész világon az egyik legszeretettebb ember.
Számomra is rejtély,
hogy ez hogy alakulhatott így.
Az emberek önön keresztül meglátták, mi lehetséges,
mi lehet egy emberből, mi lehet belőlünk is,
ha egy jó ügy szolgálatába állunk,
és kitartóan dolgozunk a megvalósításán. Ez sokaknak inspiráló.
Egyébként csak azért csinálom az egészet,
hogy másokat inspiráljak egy jobb életre.
Jól van. Szeretném felolvasni az életrajzát. Elég terjedelmes.
Ha megengedi…
Dr. Valerie Jane Morris-Goodall.
1934. április 3-án született az angliai Londonban.
Az édesanyja, Margaret M…
Myfanwe.
- Myfanwe. - Walesi.
Walesi.
Az édesanyja, Margaret Myfanwe…
Siker!
…írónő volt, aki Vanne Morris-Goodall néven írt.
Édesapja, Mortimer Herbert Morris-Goodall
mérnök volt, később az Aston Martin autóversenyzője lett.
Van egy húga, Judy, aki négy évvel később, de önnel egy napon született.
Kétszer volt férjnél.
Első férje Hugo van Lawick báró, fotós és filmrendező,
aki tíz évig rögzítette kutatásait a vadonban.
Közös fiuk Hugo, becenevén Grub,
aki hajó- és házépítő.
Tanzániában él az ön unokáival, Angellel, Merlinnel és Nickkel.
Tanzániában ismerte meg azóta elhunyt második férjét, Derek Brycesont.
Együtt alapították a Gombe Nemzeti Parkot,
tudományos felfedezéseinek szülőhelyét.
Öt évig voltak házasok, mielőtt elhunyt.
Tanzánia csimpánzai között
minden idők leghosszabb vadállatkutatását kezdte el.
A világ legnagyobb tudományos adatbázisát hozta létre legközelebbi rokonainkról.
Ön újradefiniálta, mit jelent embernek lenni.
Megmutatta, hogy a csimpánzok készítenek és használnak eszközöket,
és egyedi személyiségük, gondolataik és érzelmeik vannak.
És a műsor leadásakor már bevégezte munkáját.
Milyen érzés ezt hallani?
Megerősíti a hitemet, hogy azért vagyok ezen a földön,
hogy végigjárjam ezt az utat, mert az életemben történt események…
Például… mindig Afrikába vágytam.
Tízéves korom óta, mióta elolvastam a Tarzan, a majomembert.
Előtte csak az állatok érdekeltek.
A Tarzan, a majomembert olvasva beleszerettem Tarzanba.
Dühös voltam, hogy rossz Jane-t választott.
Az ő Jane-je egy pipogya nő volt.
De mindenki kinevetett.
„Hogy jutnál el Afrikába?” A családom kispénzű volt.
„Afrika messze van. Veszélyes hely.”
Akkoriban a Sötét kontinensnek hívták.
Nem sokat tudtunk róla.
„Tele van veszélyes állatokkal!” Én nyilván pont erre vágytam.
„És te csak egy lány vagy!”
A lányoknak akkoriban nem lehettek ilyen álmaik.
De anya azt mondta: „Ha tényleg ilyesmibe akarsz vágni,
nagyon keményen kell dolgoznod,
minden lehetőséget ki kell használnod,
és ha nem adod fel, meg fogod találni a módját.”
Ez volt anyám bölcsessége. Az én támogató, csodálatos anyám!
Nagyon nagy szerepe van abban, hogy az lett belőlem, aki.
Támogatta az állatok iránt érzett szeretetemet.
Nem emlékszem rá, de sokszor mesélte, hogy 18 hónapos koromban
egy marék gilisztát vittem az ágyamba,
nyilván egy adag földdel.
Ő nem haragudott, hanem azt mondta:
„Jane, annyira figyeled őket!
Biztosan azon gondolkodsz, hogy járnak, ha nincs lábuk.”
Négyéves koromban megbízott a tyúktojások begyűjtésével.
A tyúkok bementek az ólba, a kis dobozukba,
odatojtak a szalma közé,
én meg kinyitottam a dobozt, és a kosaramba tettem a tojásokat.
Egy idő után mindenkitől azt kezdtem kérdezgetni:
„De hol van a tyúkon a lyuk, amiből kijön a tojás?”
Nem láttam lyukat a tyúkon, és senki sem mondta meg.
Úgyhogy élénken él az emlék a fejemben, hogy egy barna tyúk
bement az egyik tyúkólba.
Utánamásztam, és vártam.
Anyám majdnem kihívta a rendőrséget.
Senki sem talált, négy órára eltűntem.
És amikor megtalálta ezt az izgatott kislányt,
nem azt mondta, hogy „Hogy képzeled?
Soha többé ne csinálj ilyet a tudtunk nélkül!”
Ez kiölte volna belőlem a lelkesedést. Helyette leült, és végighallgatott.
Nagyon kedves számomra ez a történet. Így születnek a kis tudósok, nem?
Felteszel egy kérdést. Nem kapsz rá megfelelő választ.
Úgy döntesz, kideríted. Nem sikerül.
De nem adod fel, hanem türelmet tanulsz.
Egy más típusú anya kiölte volna belőlem ezt a korai tudományos lelkesedést,
és most talán nem ülnék itt önnel.
Szerencsém volt.
Tényleg azt mondta a barátainak, hogy ért az állatok nyelvén?
Igen. Én tudtam, hogy nem értek, de ők elhitték.
Sokat olvastam arról, amikor először jutott el a dzsungelbe.
Egyedül volt az őserdőben.
Még meg sem találta a csimpánzokat.
- Egész nap. - Igen.
Napokon, heteken, hónapokon át.
Mégsem unatkozott soha.
Nem. A természetben mindig történik valami.
Vannak bogarak.
A bogarak nagyon mókásak tudnak lenni.
Egyszer a ganajtúrókat figyeltem.
Ők ugye bemásznak egy másik élőlény szarjába,
egy kis golyóvá formázzák, és elgurítják.
Aztán ásnak egy lyukat, amibe beleejtik a golyót.
És abba rakják le a petéiket. Az utódok azt eszik meg.
Őket figyeltem. Két golyó útja keresztezte egymást.
Az egyiket két bogár hajtotta,
az egyik húzta, a másik tolta.
A másikat egy magányos bogár.
A páros hím tagja összeverekedett a magányos hímmel.
Amíg verekedtek, a nőstény sunyiban
egy csomó ürüléket átpakolt a magányos hím golyójából az övékébe, aztán elhajtotta.
Tudja, az emberek nem veszik észre az ilyesmit.
Számomra ez megdöbbentő, mert a természetben mindig van látnivaló.
Még egy példa. A denveri reptéren történt.
Verebek érkeztek,
és volt köztük egy kis izgalom.
Két veréb volt, és a tojó…
Éppen párzási időszak volt, szóval nyitott csőrrel táncolt.
A földön volt egy morzsa, amit valaki elejtett.
A hím nyilván szerette volna a szerelmének adni.
Úgyhogy odaröppent, és egymás után háromszor, amikor éppen felvette volna,
mindig elment előtte valaki a telefonját bámulva.
Észre sem vették az izgalmakat.
Végül sikerült odaadnia a morzsát a hölgynek.
Ez úgy tíz perc alatt történt, és nagyon szórakoztató volt.
- Nincs okunk unatkozni. - Értem.
Amikor ez adásba kerül,
az egész világ gyászolni fogja önt.
Lehet.
Lehet? Nem biztos benne? Önt tényleg mindenki szereti.
Sokan jönnek oda, és mondják, hogy szeretnek.
Ebben az a furcsa, hogy nem ismernek.
Két Jane van.
Van ez, aki most itt ül, és beszélget önnel, és van az ikon.
Akik nem ismernek, azok az ikont szeretik.
De akik tényleg ismernek, többnyire ők is szeretnek.
Hogy miért? Nem tudom.
Mindig kérdezik, hogy mi van bennem.
Ön szerint mi?
Szerintem az emberek bíznak bennem.
Szerintem szeretik az értékeket, amiket mindig képviseltem.
Nem tudom. Ez a másik Jane rejtély számomra.
- Az ikon rejtély? - Igen.
Mert azt tudom, hogy ki vagyok. Én, és kész.
De ismeretlen emberek jönne oda hozzám a reptéren, és elsírják magukat.
„Úristen!”
Mindig azt mondom: „Nem az Úristen vagyok, csak Jane.”
Emlékszik, mikor jött rá, hogy létezik ez az ikon-Jane?
Döbbenten és rémülettel tapasztaltam, amikor először szembesültem ezzel.
Santa Fében voltam, és odajött egy idős házaspár.
És a hölgy… Ez nagyon furcsa lesz. Ilyen életemben csak kétszer történt.
Rám nézett: „Megérinthetem?”
Mondom: „Te jó ég, ez meg mi?”
Azt feleltem: „Nos, kezet foghatunk.”
Két évvel ezelőtt történt ilyen másodszor.
De a legtöbben csak szelfizni szeretnének,
vagy megkérnek, hogy írjak alá valamit.
Ön szerint miért akarta megérinteni? Mit várt ettől?
- Mit szeretett volna… - Fogalmam sincs. Ledöbbentem.
Aztán rájöttem: „Hát, valahogy ez lett a dologból.
Úgy gondolom, küldetésem van a földön, úgyhogy ezt ki fogom használni.”
- Önnek mindig küldetése van. Mindig… - Igen, mindig küldetésem van.
Akkor is, ha nagyon fáradt vagyok. Ezért vagyok a földön.
Ezt őszintén hiszem.
Szerintem fontos, hogy ha azt kérdezik öntől,
hol van a harc, hol a csatatér, mit keressenek, mit csináljanak,
hogy megnevezze, kik ellen zajlik a küzdelme.
Szerintem ez fontos.
Vannak emberek, akiket nem kedvel?
Természetesen vannak, akiket nem kedvelek.
Szeretném felrakni őket Musk egyik űrhajójára,
hogy vigye el őket a bolygóra, amit annyira fel akar fedezni.
Őt is felküldené?
Persze. Ő vezetné a hajót.
Gondolhatja, kiket raknék még mellé.
- Kiket? - Musk mellé ültetném Trumpot.
Meg Trump sok nagy támogatóját. Putyint is felraknám.
Hszi elnököt. Netanjáhút is felraknám,
az egész szélsőjobboldali kormányával.
Felraknám őket, és kilőném őket az űrbe.
Nem éppen alfa-hím csimpánzok.
Talán annak hiszik magukat, de a viselkedésük nem…
Tudja, érdekes, de két típusú alfa-hím van.
Az egyik az agresszív típus.
Mivel erősek és harciasak, nem húzzák sokáig.
A másik típus az agyát használja.
Egy ilyen fiatal hím akkor támad egy erősebbre,
ha egy barátja vagy testvére támogatja.
Ez a típus sokkal tovább marad az élen.
Érdekes.
A viselkedést tanulmányozó tudósként
ön mivel magyarázza ezt?
Mi áll az emberek hasonló viselkedése mögött?
Nos,
a 70-es években
a viselkedéstudomány erősen átpolitizálódott.
És komoly vita alakult ki arról, hogy az emberi agresszió
örökölt vagy tanult viselkedés.
A csimpánzok a legközelebbi rokonaink,
a DNS-ünk 98,7%-ban megegyezik velük.
Ők szinte pontosan ugyanígy viselkednek.
Láttam őket
sötét, agresszív, brutális módon viselkedni.
Primitív háborúkat is vívnak.
Ezért én úgy gondolom, az agresszió velünk született viselkedés.
- Velünk született? - Igen.
Születésünktől kezdve bennünk van a hajlam az agresszióra,
ahogy a csimpánzokban is.
Ha a csimpánzok egy idegen példánnyal találkoznak,
mind izgatottak lesznek, feláll a szőrük,
és elkezdenek egymáshoz érni.
Az arcukon düh és félelem látszik,
ami terjed az egyedek között.
Átveszik egy hím érzéseit, és mind agresszívvé válnak.
Tehát ez fertőző.
Erre az emberek is fogékonyak?
Szerintem igen. Vannak tüntetések, amelyeken elharapózik az agresszió.
Hullámként terjed.
Mind beszállnak, együtt válnak agresszívvé.
Nem vagyok politikai elemző, semmi ilyesmi.
De a viselkedéstudomány szerint a csimpánzokat miért ragadja magával?
A területüket vagy a státuszukat védik.
Hogy ez az embereknél is így van-e? Időnként valószínűleg igen.
De őszintén úgy vélem, hogy a legtöbb ember rendes.
- Igen? - Igen.
A tudatlanságon lehet segíteni, a gonoszságon nem.
- De ön küzd. - Igen.
A küldetésének része a tudatlanság elleni harc.
Igen, és a legfőbb reményem,
hogy egy könyörületes nemzedék nő fel. Erről szól a Roots & Shoots.
De elég időnk van rá? Nem tudom.
Baljós időket élünk.
Mióta ezért harcol,
úgy érzi, most éljük a legveszélyesebb vagy legsötétebb időszakot?
Nos, ha nem csak ötéves lettem volna, amikor kitört a II. világháború,
akkor ez valószínűleg arra emlékeztetne.
Mert akkor egész Európát legyőzték, mindenki megadta magát.
Úgy tűnt, a náci Németország elfoglalja az egész világot.
De azóta nyilvánvalóan most éljük a legrosszabb időket.
Ha most visszanéz azokra a pillanatokra, amikor kérlelhetetlenül
és szégyentelenül küzdött a jó ügyért…
Ez volt a küldetése?
Soha nem érezte azt, hogy inkább feladná?
Sosem akartam feladni. Makacs vagyok. Én nem adom fel.
Persze voltak mélypontjaim, ahogy mindenkinek vannak.
De aztán kitörtem belőlük: „Oké. Nem hagyom, hogy ők nyerjenek.”
Mint Churchill a háborúban,
amikor Nagy-Britannia egyedül maradt a náci Németországgal szemben.
Nagy-Britannia Chamberlain miatt nem állt készen a háborúra.
Ő francia mintára kapitulálni akart.
De aztán jött Churchill a híres beszédével:
„Harcolunk a partokon, harcolunk az utcákon, harcolunk a városokban.”
Aztán egy barátjához fordulva még azt is mondta:
„És törött üvegekkel fogunk harcolni,
mert másunk nincs, a fenébe is!”
És felébresztette a britek harci szellemét.
Azt hiszem, ő is ilyen makacs volt.
Úgy érzi magát, mint Churchill a háborúban?
Az ön küldetése háború a földért?
Igen, végül is az. Nem gondoltam rá háborúként, de bizonyos értelemben az.
Harcot szoktunk emlegetni. Akkor hívhatjuk háborúnak is.
Az anyatermészet megmentéséért.
Igen.
És egy ilyen harcba kell egy Churchill, aki azt mondja,
a legsötétebb órában sem adjuk fel.
Igen, aki reményt ad.
Ezt nagyon sokan mondják nekem mindenhol.
Újra és újra ugyanezt hallom.
„Ön bármilyen helyzetben is van,
mindig nyugodt.
Hogy lehet ilyen nyugodt?”
És…
Szerintem ez az esőerdőben töltött rengeteg hónapból ered.
Megőriztem, amit ott kaptam.
Igen. Volt már szó unalomról, volt szó szerencséről.
Igen. Szerencse.
Sokan azt mondanák,
szerencse, hogy egy barátja mesélt önnek dr. Leakey-ről,
aki akkor a világ leghíresebb paleontológusa volt,
és pont titkárnőre volt szüksége.
Igen, ahogy mondja. Valaki szólt,
hogy ha érdekelnek az állatok, keressem meg Louis Leakey-t.
Amikor megismertem,
a Természettudományi Múzeum igazgatója volt Nairobiban.
Körbevezetett, és rengeteg kérdést tett fel.
A legtöbbre tudtam válaszolni, mert minden könyvet olvastam az afrikai állatokról,
amihez csak hozzájutottam. Akkoriban nem sok volt.
És tudja, mit?
Pont az érkezésem előtt mondott fel a titkárnője.
Titkárnőt keresett, én meg ott voltam.
Ez nem egy átlagos titkárnői munka volt.
A hatalmas irodájában dolgoztam,
ami tele volt koponyákkal és csontokkal.
Néha állatokat hoztak be neki, meg ilyesmi.
Megmentettem egy kis fülesmakit,
úgy ekkora volt, nagy fülekkel.
Valami furcsa okból Levinak neveztem el.
Nem tudom, miért. És behordtam a munkahelyemre.
Szerette, ha… Ők nappal alszanak,
úgyhogy egy lopótökben aludt Leakey asztala fölött.
De ha látogató jött,
a kis Levi mindig kikukucskált a tökből.
Lenézett a látogatóra.
És aztán…
És Leakey tudta, mi lesz. Ráugrált a gyanútlan látogatókra.
És a törpemakiknak fontos, hogy jól tapadjon a tenyerük, ha ugranak.
Ezért előtte lepisilik.
Képzelheti, milyen vicces volt!
És a legfontosabb az volt, hogy Leakey elvitt magával,
a feleségével és egy másik lánnyal
az Olduvai-szurdokba, ami mára a hominidamaradványok híres lelőhelye.
De akkor még egyetlen ősmaradványt sem találtak ott.
Három hónapot töltöttünk a semmi közepén.
Úgy láttuk a Serengetit, ahogy már senki sem láthatja. Tele volt állatokkal.
Gilliannel egész nap ősmaradványok után ástunk. Kemény munka volt.
Aztán elengedtek túrázni.
És ott voltak az állatok.
Egy este egy fiatal hím oroszlánt láttunk.
Teljesen kifejlett volt, akkor kezdett nőni a sörénye.
Állt és figyelt. Lassan mozgatta a farkát.
Szerintem kíváncsi volt.
Gillian megrémült. Azt mondta, bújjunk el a bokrok között.
Azt feleltem: „Gillian, ő tudni fogja, hol vagyunk.
Nekünk fogalmunk sem lesz, ő hol van.
Inkább fel kéne másznunk a fennsíkra a szurdokból.” Nem volt messze.
„Akkor látná, hogy nem jelentünk rá veszélyt.” Így is tettünk.
Szerintem Leakey aznap este, a tábortűznél döntötte el,
hogy én vagyok a megfelelő ember, akit elküldhet a csimpánzok közé.
Kellett a sors, kellett a szerencse,
és kellett az elszántságom is.
Hisz a sorsban?
Hiszem, hogy mindannyiunknak
van egy utunk, amin járnunk kellene.
De szabad akaratunk van. Nem muszáj elfogadnunk.
És visszanézve az életemre úgy gondolom, én jó irányba mentem.
Ha igazam van, és tényleg ez volt a küldetésem,
akkor erről az a szellemi lény döntött,
amely a földre helyezett.
Hisz Istenben?
Hiszek egy felsőbb szellemi erőben.
Muszáj hinnem benne, mert annyiszor tapasztaltam a segítségét.
És ön szerint ez a szellemi erő védelmezte a vadonban?
Biztos vagyok benne.
Érzem, hogy így volt. Csak az lehetett.
Önnek van valami varázsereje az állatokkal, ami másban nincs meg.
Leakey is ezt látta. Nem csak azért választotta, mert ön nő.
Nem csak azért, mert nyugalmat sugároz.
Van valami más varázsereje is, ami…
Ez tényleg varázserő.
És furcsa… Tényleg vannak furcsa…
Nemrég beszélgettem egy társasággal.
Egy baráti összejövetel volt.
És valaki azt mondta,
ő látta, hogy elállítom az esőt.
Nevettek.
De azt mondtam, igazat mond.
Hogy… Hogy csinálta?
Hát, én csak…
megkértem az esőt, hogy álljon el.
Az eső többnyire nem hallgat ránk.
Tudom. De Malajziában ismét megtörtént.
Egy kis csapattal voltam.
Az egyik hölgy egy nagy hatalmú sejk felesége volt.
Közeledett a monszunidőszak, ami óraműpontossággal szokott elkezdődni.
És nem tudom, hogy, de rosszul időzítettünk.
És mielőtt végeztünk,
amikor két kisfiú készült bemutatni a Roots & Shootsot,
leestek az első nagy cseppek.
A hölgy azt mondta, menjünk be.
Én azt feleltem: „Inkább fogjuk meg egymás kezét,
és kérjük meg az esőt, hogy várjon még félórát!”
És elállt.
Mindig ilyen kapcsolata volt a természettel? Mindig válaszolt önnek?
Csak mostanában kezdett összeállni a kép, hogy… Nem is tudom.
Nem sűrűn fordul elő.
Az viszont tény, hogy beszélni a csimpánzok nyelvét,
és más állatokkal is
nagyon kézzelfogható, tiszta, nonverbális kapcsolatban van.
- Azt hiszem. - És a természettel.
Gondolom, ennek köszönheti a biztonságát,
amíg ilyen sokat volt a dzsungelben.
Nos, lehet. De megtudtam valami érdekeset.
Az első utamon Tanzánia még Tanganyika volt, brit protektorátus.
A brit hatóságok azt mondták Leakey-nek,
nem vállalják a felelősséget egy ilyen hülye ötletért,
hogy egy lányt küld az erdőbe. De nem adta fel.
Végül beleegyeztek, de csak ha valaki elkísér.
Anya önként jelentkezett.
Partra szálltunk.
Azt mondták, van egy főnök,
akinek vigyünk ajándékot, úgyhogy átadtuk neki.
Nem sokkal utána anya elindította a kis klinikáját,
és sorban álltak nála a halászok.
Csak aszpirinje volt, fürdősója,
sóoldata, meg ilyesmik.
De ott volt az emberek között,
és csodálatos gyógymódokat talált ki,
úgyhogy elterjedt a híre.
Sokkal később volt egy beszélgetésem
két, akkor velünk dolgozó emberrel,
és azt mondták,
hogy az a főnök, Idi Matata
a környék leghírhedtebb varázslója volt.
Idi megmondta a halászoknak,
hogy mindenben segítsenek.
És megmondta az állatoknak, hogy ne bántsanak.
- Megmondta az állatoknak? - Igen. Évekkel később tudtam meg.
Honnan tudhatnánk?
Annyi minden vár még felfedezésre!
És ha én már nem leszek,
akkor is folytatódnak a felfedezések, ha sikerül megmentenünk a földet.
Hol van most ön, amikor az emberek ezt nézik? Mi jön ezután?
Nos, ha meghalunk,
akkor vagy nincs semmi, azaz most velem sincs semmi,
vagy pedig van valami.
És az általam olvasott beszámolók alapján
a halálközeli élményekről,
valamint egy saját élményem alapján,
miután a második férjem, Derek meghalt,
én úgy hiszem, van valami.
Mi volt az az élmény?
Miután meghalt, egy éjszaka
Derek megjelent.
Mosolygott, és azt mondta,
hogy minden rendben lesz,
és ő is jól van.
Aztán valahogy eltűnt.
Csak a benyomás maradt, hogy jól van.
Azta!
És a reinkarnációban szerintem van logika.
Sok vallás beszél öreg lelkekről.
Egy öreg lélek már többször járt a földön,
és közben egyre több tudásra és bölcsességre tett szert.
Nekem sokan mondták, hogy öreg lélek vagyok.
Ha újra és újra visszatérünk,
és reinkarnálódunk, hogy fejlődjünk, szerintem ön kész van.
- Szerintem önnek ennyi volt. - Remélem. Nem akarok visszajönni.
De van, aki ganajtúró bogárként jön vissza?
Vagy mindenki emberként, csak más élethelyzetbe?
Én úgy gondolom, mindenki emberként jön vissza.
Mert eljutottunk a fejlődésnek erre a szintjére.
De nem tudom…
Bár talán egyes emberek visszább léphetnének.
- Akiket az űrhajóra rakna? - Igen, talán ők…
Bár a ganajtúró bogarak boldogok és hasznosak.
Igen. Nem szeretném, hogy bogarak legyenek. Nem is tudom, mik lehetnének.
Jaj, megvan! Azok a szegény, nyomorult állatok,
akiken laboratóriumokban gyógyszerekkel kísérleteznek.
Legyenek azok!
- És tanuljanak! - És tanuljanak!
Egy dolog nagyon meghatott.
A Gombéban volt néhány csimpánz, akikkel nagyon közeli kapcsolatba került.
Ott volt David Greybeard,
aki megmutatta önnek, hogy eszközöket használnak.
- Igen. - Flo és a fia, Flint.
És amikor Flo meghalt,
Flint, a fia belehalt a gyászba. Összetört a szíve.
Igen. Abbahagyta az evést.
És ha a trópusokon meghal egy állat,
a legyek nagyon hamar belepetéznek.
A petéik fehérek.
A csimpánzok számára a halált az jelzi,
ha egy állat nem mozog, és fehér peték vannak rajta.
És Flint, amikor Flo meghalt,
ötször-hatszor odament hozzá,
és megfogta az anyja kezét.
Azt akarta, hogy kurkássza.
Fogta az élettelen kezét.
Azt hiszem, ötödszörre jött le,
és addigra a legyek a fülébe petéztek.
Fehér peték borították a fülét.
Megbökte őket, az ujjára nézett, aztán elfutott.
Vadul törölgette az ujját, és többé nem ment oda hozzá.
Akkor kapcsolt.
„Többé nem fog mozogni.”
Aztán felmászott egy fára,
ahol a halála előtt közös fészket raktak.
Néhány nappal előtte történt.
Nagyon lassan végigsétált az ágon
a közös fészkükig.
És csak állt ott,
és úgy egy percig nézte.
Aztán lassan megfordult, elment, lemászott a fáról,
összekucorodott, és ennyi volt.
Igen, nagyon szomorú volt.
Ha meghal,
kik fogják fogadni, akiket a legjobban szeretett?
Fogalmam sincs.
Tényleg nem tudom. De remélem, és imádkozom,
hogy pár hozzám igazán közel álló csimpánz,
mint David Greybeard, meg Rusty, a gyerekkori kutyám
és még néhányan ott lesznek. Remélem.
És persze remélem, anya is.
És… Igen.
És Derek és Hugo, a férjei?
Ők nem olyan fontosak.
- Hogyhogy? - Nem tudom.
Hozzájuk nem érezte olyan közel magát, mint a csimpánzokhoz?
Hugóhoz, Derekhez, a férjeihez, vagy az édesanyjához?
Anyával más volt.
Nyilván az egy más típusú szeretet.
Ezek mind különbözőek. Sokféle szeretet létezik.
És a Derek, a Hugo, az anya felé érzett szeretetem
mind más volt, mint a David Greybeard vagy a Rusty iránt érzett szeretetem.
Az ön életében szerintem érdekes kérdés a szerelem.
Volt valaha igazán szerelmes?
Érdekes, hogy azt mondja, hogy rájuk nem számít a túlvilágon
azok között, akiket a legjobban szeretett.
Mert…
Hadd mondjam el, milyen voltam!
Ha visszagondolok a régi önmagamra…
Ő…
Nehéz elmagyarázni, de bizonyos szempontból
a két házasságom…
Hugo a filmjével segítette a pályámat.
Derek is segítette a pályámat,
mert 1974-ben négy tanítványomat elrabolták.
A Gombét lezárták, és ha nincs Derek, megszűnik a nemzeti park.
Ha máshogy alakul,
tudom, hogy egyikükhöz sem mentem volna hozzá.
Mert mindketten elképesztően féltékeny típusok voltak.
Még a barátnőimre is
őrülten féltékenyek voltak.
Hugót
bizonyos szempontból jobban érdekelte a karriere, mint a fia, bár szerette őt.
Derek pedig…
Egyikük sem bírta elviselni,
hogy sikeres karrierem volt,
pedig Derek miniszter volt, meg minden.
Tehát praktikus okokból ment férjhez?
Nem. Akkor szerelmes voltam.
- Szerelmes volt? - Igen.
De visszanézve nem voltam eléggé szerelmes.
Értem.
És visszanézve tényleg úgy tűnik, hogy praktikus okokból mentem hozzájuk.
De akkor nem ezt éreztem.
De most már visszanézve látom magamat.
És nem a jelenben.
Értem. Volt olyan férfi, aki nem lett a férje,
de akibe igazán szerelmes volt? Akit sajnált elengedni?
Volt egy nős férfi, igen.
- Ki volt az? - Nem.
Nem? Ennél már nem lesz jobb alkalom elmondani.
Mostanra meghaltam,
de neki valószínűleg vannak rokonai. Nem.
Ha nem is említjük név szerint, mesélhetne arról, mit érzett iránta.
Megvolt a közös érdeklődésünk. Ő is szenvedélyesen szerette az állatokat.
Volt egy felesége,
akit addigra már nem szeretett olyan szenvedélyesen.
Én a két házasságom között voltam.
És nem volt rá esély, hogy elhagyja a feleségét, és önnel legyen?
Nem.
- Összetörte a szívét? - Akkor szomorú voltam.
Igen.
Visszanézve van valami, amit bán az életében?
Nos, a fiam miatt szerettem volna, ha az első házasságom működik.
De olyan sok szempontból nem működött!
Megviselte? Grubot megviselte a válás?
Szerintem igen. Igen.
De…
És ezt miből látta?
Hogyan… Honnan tudja?
Elég hallgatag lett, és…
De nem volt olyan vészes.
Az apjával annyira azért sosem érezte jól magát.
Értem.
Nem az a típusú ember volt, aki nagyon… magáénak érezte a szülői szerepet?
Valami olyasmi, igen.
Volt egy… Az volt Grub első karácsonya, amit már felfogott. Kétéves volt.
A Serengetiben voltunk,
vagy Ngorongoróban.
És a gnúk
minden évben vándorolnak, és át kell kelniük egy folyón.
Ami nagyon jól mutat filmen.
Eljött egy filmes csapat, talán Japánból,
és megkérték Hugót, mutassa meg nekik a helyszínt.
Hugo már lefilmezte.
És elmondta nekik.
Ez karácsony napján volt.
Találtunk egy kis… Nem volt igazi karácsonyfa,
de Grub nagyon örült,
hogy majd jön apa, és ebédnél megajándékozzuk egymást.
A filmes csapat később elmesélte, hogy többször mondták a férjemnek,
hogy rá már nincs szükség, mert megmutatta a helyszínt.
„Karácsony van. Menjen haza a családjához!”
De nem jött. Egész napra maradt.
Szerintem ott dőlt el bennem a dolog.
- Elege volt. - Rémes volt.
Az a kisfiú annyira várta!
Igen. Talán már hároméves volt, nem emlékszem.
Ezt Grubnak persze sosem mondtam el.
Talán most hallja először.
Sajnálom, Grub!
Van bármi bűntudata a nevelése kapcsán?
Nem, mert egy napig sem voltam távol tőle
hároméves kora utánig. Egy éjszakát sem.
Ebben a helyzetben most ő van Flint helyében.
Ül, nézi ezt a beszélgetést, gyászol. Mit üzen neki?
Hogy mit üzenek neki?
Most már szorosabb a kapcsolatunk,
mint amilyen sokáig volt.
Azt hiszem, fájt neki…
Ő úgy élte meg, hogy elhagytam a csimpánzokért.
Ami nem igaz.
Ezt most már ő is tudja. Ezért újra közel kerültünk egymáshoz.
Szóval
szerintem csak annyit üzenek neki:
Grub, én mindent beleadtam,
és azt hiszem, valahogy jól sikerült,
mert büszke vagyok rád.
Azt hiszem, minden fiú leginkább ezt szeretné hallani az anyjától.
Azt nyilván tudja, hogy szereti.
De ön büszke is rá.
Igen. Mondtam neki.
Az unokáimra is büszke vagyok.
Nekik üzen valamit a túlvilágról?
Tudom, hogy hiányoltok,
de ugyanolyan erőbedobással próbáljátok jobb hellyé tenni a világot,
mint ahogy én tettem.
És én ott vagyok veletek.
Tudom, mit csináltok.
Amikor az emberek látni fogják ezt a beszélgetést,
az ön halála valószínűleg világszerte vezető hír lesz.
Világszerte hír lesz, világszerte gyászolni fogják.
Sokan fognak arról beszélni, ki volt ön.
Ön mit mondana? Ki volt ön?
Azt mondanám, valaki, akit azért küldtek a világba,
hogy megpróbáljon reményt adni az embereknek a sötét időkben,
mert remény nélkül apátiába süllyedünk, és nem csinálunk semmit.
És a maiakhoz hasonló sötét időkben
remény nélkül végünk van.
És hogy szülhetnénk gyerekeket erre az általunk teremtett sötét világra,
olyan emberek közé, akik már feladták az egészet?
Ha ez is az általunk ismert emberiség vége,
harcoljunk a végsőkig!
Tanítsuk meg a gyerekeknek, hogy ha összefognak, van remény!
És ha kiderülne, hogy lehetetlen,
akkor is jobb a végsőkig harcolni, mint széttenni a kezünket, hogy: „Hát jó.”
És ha a tízéves Jane-től kérdezném meg,
hogy ki ő, mit mondana?
Azt mondanám, csak egy átlagos kislány vagyok,
elég félénk, de azért makacs is,
és Afrikába akarok menni, hogy az állatokkal lakjak.
Különbséget érzek Jane és az ikon-Jane válasza között.
Szerintem az első az ikon válasza volt, a második pedig Jane-é.
Így igaz.
Úgy tűnik, ön tízévesen már jól ismerte magát.
Igen. Tudtam, mit akarok.
- És tudta, kicsoda. - Tudtam, ki vagyok.
Nehéz arra gondolni, hogy abbahagyja a harcot?
Nos, olyan régóta harcolok már!
Azt hiszem, teljesítettem a feladatot, amiért a földre kerültem.
És eljön az ideje, amikor készen kell állnom,
hogy átadjam a stafétát azoknak, akik ebben a szellemben dolgoznak tovább.
Érez megkönnyebbülést, hogy átadhatja?
Néha úgy érzem, egyáltalán nem akarok elmenni.
De egyre nehezebb,
mert a világ egyre sötétebb.
És… Nem csak az Egyesült Államokra gondolok.
Máshol is teret nyer a szélsőjobb,
ami szörnyű károkat okoz a környezetnek.
Most zajlik a hatodik nagy kihalási esemény.
- Igen. - A klímaváltozás.
És mindenhol más kihívásokkal találkozom.
Igen, és ha valaki utánaolvas a korábbi öt kihalási eseménynek,
az nem szeretne átélni egyet. Az nagyon nem kellemes.
Sőt, borzalmas. Ezért kell most cselekedni.
Biztos vagyok benne, hogy megvannak az eszközeink a változáshoz.
A kérdés az, hogy akarunk-e változtatni.
És úgy tűnik, egyes vezető politikusokban
és a korrupt cégekben erre nincs akarat.
Ön azt mondja, azért sikerült kapcsolatot teremtenie a csimpánzokkal,
mert nem jelentett fenyegetést számukra.
És azt olvastam, aktivistaként ugyanezt a módszert alkalmazta.
- Igen. - Ezt használta?
Igen, mert úgy gondolom, az agresszivitás
sosem működik.
Ha valakivel nem értek egyet,
először is meg kell hallgatnom, mert talán mond valamit…
Valami olyat, amire még nem gondoltam.
És ha ezután is úgy gondolom, hogy én közelebb állok az igazsághoz,
akkor a szívét kell elérnem. A fejet nem lehet legyőzni,
mert egy nagy, befolyásos ember rám nem fog hallgatni.
És… Szerencsére én sokáig éltem,
és sok történetem van, mert a szívet történetekkel lehet legjobban elérni.
Sokat beszélek nagyvállalatok vezérigazgatóinak.
Szingapúrban volt egy vezérigazgató.
A beszédem után odajött, és azt mondta,
benne akkor változtak meg a dolgok, amikor a nyolcéves kislánya
azzal jött haza az iskolából:
„Apa, azt mondták, amit csinálsz,
az árt a bolygónak.
Ugye ez nem igaz, apa? Mert ez az én bolygóm is.”
Ez elérte a szívét.
És amikor továbbadom a történetét, az mások szívét is eléri.
Értem.
Én átéltem a II. világháborút.
Ott jegyrendszer volt. Megtanultam, hogy ne vegyek mindent természetesnek.
A mai gyerekek mindent annak vesznek, de ez nem az ő hibájuk.
- Igen. - Ha megnyitják a csapot, van víz.
Ha megnyomják a kapcsolót, kigyullad a fény.
Megszokták, hogy van étel.
Nem az ő hibájuk, hogy természetesnek veszik.
Ön a két kávét főz egy őrölésből, ugye?
Igen. Nem mindig.
Ha elmegyek egy hotelbe, ott minden kukában,
minden papírkosárban műanyag zsák van.
Ez azt jelenti, hogy naponta
vagy négy műanyag zacskót pazarolnak el.
Úgyhogy elviszem.
Általában van egy papírdoboz,
vagy egy használt valami,
amibe rakhatom a hulladékot, így a zacskó tiszta marad.
És ez… Nagy küldetés, apró cselekedetek?
- Ez a gondolat vezeti? - Igen.
Ha ezt emberek milliói teszik meg, az nagy változáshoz vezet.
- Ez a Roots & Shoots fő üzenete. - Igen.
Jól van. Lassan az interjú végéhez érünk.
Ön varázslatos ember, és varázslatos volt önnel beszélgetni.
- Szeretném megköszönni. - Nekem is érdekes volt.
- De örülök! - Igen.
Szeretnék még felolvasni egy kis köszönetnyilvánítást.
„Nem kérdés: ön az anya az anyatermészetben.
Megváltoztatta a kapcsolatunkat az állatokkal, a környezettel, egymással.
A tudományos világ legnagyobbjai közé tartozik.
Bolygónknak azért van esélye a túlélésre,
mert ön számtalan embert inspirált a változtatásra.
Fél évszázadon át járta a világot,
emberek millióinak adva bölcsességet és útmutatást.”
Én most kimegyek,
hogy még egyszer utoljára szólhasson az emberekhez.
Igen.
Mindenki kíváncsi, mit hagy ránk.
Szóval most jön a halál.
Csak ne úgy, mint Macbethnek!
„Most van az éjnek rémjáró szaka,
Minden sir ásít, s maga a pokol
Dögvészt lehell ki.
Most hő vért meginnám,
S oly szörnyü tettet bírnék elkövetni, Hogy a napfény reszketve nézne rá.”
Ha ezek lennének Jane Goodall utolsó szavai a világnak,
az elég legendás lenne.
Szerintem nem hinnék el.
Reméljük, valaki még olvassa Shakespeare-t.
Szerintem igen.
Aki nem, az most kedvet kapott hozzá.
Mielőtt kimegy, nem koccintunk?
Nem utasíthatom vissza, hogy Jane Goodall-lal koccinthatok.
Ez bűn lenne. Egész életemben bánnám.
Szóval igen, de bocsásson meg,
mert elég idétlen arcot fogok vágni!
- De… - Nem muszáj meginnia!
- De szeretném. - El is játszhatja.
Nem játszhatom el.
Amikor anyám meghalt, majd hat hónapra rá a testvére is,
a húgommal beszélgettünk róluk, és szabadjára engedtem a képzeletemet.
„Látod azt a gyönyörű, fehér felhőt?
Anya ott van fenn.
És ha a mennyben van valami jó ital, akkor most azt iszogatja.
Úgyhogy koccintsunk rá!”
A húgom azt felelte: „Ha apa is ott van,
akkor száguldozik az Aston Martinjával, és próbálja rábeszélni anyát egy körre.”
Mert 80 évesen
minden vasárnap elszökött a második feleségétől, és anyát hívogatta.
Hűha!
- Szóval… - Ezt nem tudtam. Ejha!
- Szóval igyunk a felhők fölöttiekre! - Igyunk rájuk!
Az ön elhunyt szerettei is ott vannak.
- Remélem, élvezik. - Egészségükre!
- És a bolygó egészségére! - Igen.
És a gyerekeinkre, az unokáinkra, a jövőre!
Én vigyorgok tőle.
Micsoda öröm volt! Köszönöm szépen. Én most megyek.
Köszönöm, Jane!
Ott, ahol most vagyok,
visszatekintek az életemre.
Visszatekintek a világra, amit hátrahagytam.
Milyen üzenetet akarok hagyni?
Szeretném, ha mindannyian megértenék,
hogy mindannyiuknak van feladata.
Talán nem tudják.
Talán nem találják meg.
De az életük számít,
és okkal vannak itt.
És remélem, ez az ok egyre egyértelműbb lesz az önök számára
életük folyamán.
És akár megtalálják a feladatukat az életben, akár nem,
az életük akkor is számít.
És minden egyes napon
változtatnak valamit a világon.
Önök döntik el, hogy milyen irányba.
Szeretném, ha megértenék, hogy mind a természet részei vagyunk.
És még ma is, a bolygónk ilyen sötét napjaiban is
van remény.
Őrizzék a reményt!
Ha elveszítik, apátiába süllyednek, és semmit sem fognak tenni.
Ha meg akarják menteni azt, ami szép ebben a világban,
ha meg akarják menteni a bolygót a jövő nemzedékeinek,
az unokáiknak, az ő unokáiknak,
akkor mindennap gondolják át, mit tesznek!
Mert milliós, milliárdos léptékben
az apró cselekedetek is nagy változásokhoz vezetnek.
Szeretném, ha…
Remélem, tudják,
hogy az élet nem a földön ér véget.
Hiszem, sőt, most már tudom,
hogy van élet a halál után,
és a tudat tovább él.
Nem oszthatok meg olyan titkokat, amiket nem az én tisztem megosztani.
Nem mondhatom meg, mi vár önökre a földi élet után.
De szeretném, ha tudnák, hogy a földön leélt életük
hatással van arra,
ami azután várja önöket.
És ami a legfontosabb: gondolják végig, hogy részei vagyunk…
A földi életünk során részei vagyunk az anyatermészetnek.
Az anyatermészettől kapjuk a tiszta levegőt,
a vizet, az élelmet, a ruhát, mindent.
És ahogy újabb és újabb ökoszisztémákat pusztítunk el,
ahogy súlyosbítjuk a klímaváltozást,
súlyosbítjuk a biodiverzitás csökkenését,
mindent meg kell tennünk, amit csak tudunk,
hogy jobb hellyé tegyük a világot
a ma élő és a jövőben születendő gyermekek számára.
Önöknek is van hatalmuk változtatni.
Ne adják fel! Van jövő.
Tegyék meg, amit tudnak ezen a gyönyörű földön,
amit én már a felhők fölül látok.
Isten áldja mindannyiukat!
A feliratot fordította: Lipták András ű földön,