Sou les ovelles esgarriades de Déu.
Tots viviu en pecat, però no és culpa vostra.
Us van dir que Déu era misericordiós, i ja no el vau témer.
Us van perdonar en nom de Déu, però qui són ells per fer-ho?
El perdó de Déu no es dona.
Es mereix.
Jo també creia en les mentides dels capellans de Ségur.
Però el germà Penitència, m'ha obert els ulls.
Nosaltres pequem,
però on és el nostre penediment?
Penitència!
Hem de fer penitència!
Penitència!
Circuleu!
Penitència!
Ara.
Ei! Qui us ha dit que podeu marxar?
Atureu-los!
Atrapeu-les!
Ves-te'n! Salva't!
Va, endavant.
Agafa-la!
Amb mi!
- Ha anat cap allà. - És allà!
On és? L'he perduda.
Llavors, monjo, no t'interessa la paraula de Déu?
Tu i el teu germà Penitència no coneixeu la paraula de Déu.
Calla, usurpador!
Ets gras com una truja mentre la resta morim de fam.
I el teu sacrifici?
I el teu sofriment?
I la teva penitència?
El sofriment no ens salvarà de la sequera.
Ets l'únic que creu les teves mentides.
I qui és, aquesta?
Viatges amb una bagassa?
Soc la filla del cònsol de Lamartine i futura esposa del príncep.
Val més que ens deixi marxar.
O vostè i els seus rufians seran esclafats per mon pare i mon marit.
Quina sort!
¡És un honor que ens visiti
la nostra futura princesa!
Déu ens avicia!
Però digue'm, princesa,
et sotmets a Déu?
O creus que ets superior a ell?
Tu et penses que ets Déu.
Dona a Déu!
No tinc res més.
T'exigeixo una prova de submissió i em vols corrompre?
Què ha de donar a Déu la nostra princesa?
Penitència!
- Penitència! - Penitència!
Queda't on ets.
Els seus títols i la seva riquesa li donen dret a tot.
Però… s'ha oblidat de Déu.
L'hi deu tot a Déu.
Déu li va donar bellesa.
No ha fet res per merèixer-la.
¡Ha arribat el moment…
de tornar-l'hi a Déu!
Déu és amor i tu només tens odi.
Què més li donarà ella?
Un ull?
El nas?
Crec que no entens què vol dir la paraula "submissió".
Però t'ho ensenyaré.
Quan hagi acabat amb tu, t'asseguro que no et voldrà cap príncep.
No!
Acaba amb el vell sense mi!
M'ocuparé de la princesa.
Horace!
Té, agafa'ls!
Vinga, tira els ossets.
Fes penitència.
Un negre vol dir un membre, però pots triar quin et tallarem.
Dos negres, dos membres, i els podràs triar.
Tres negres: triaré jo.
Els quatre negres: tot estarà decidit.
Et degollarem.
Quatre blancs: serà el teu dia de sort.
Déu no et demana res.
Vinga, juga.
Juga!
Quatre negres!
Quatre negres?
Quatre negres vol dir el cap!
Quatre negres és estrany.
Sí, és estrany.
- Ens cal un pla. - No hi ha temps.
Cobreix-me.
Quiets! Espereu!
Deixeu-me jugar!
Deixeu-me jugar. He pecat.
He pecat un tou.
He de fer penitència. He de tirar els ossets.
He pecat molt més que ell.
- Primer, jo. - Què has fet?
Què he fet? Si ho sabéssiu.
Orgull, luxúria, fartaneria, crim…
De tot!
Si us plau.
Deixeu-me a mi.
Deixeu-me tirar els ossets.
Si us plau, deixeu-m'ho fer.
- Espera el teu torn. - Per favor!
Serà un plaer.
Gràcies, amo.
- Aixeca't. - Gràcies, amo.
Gràcies.
- Quatre blancs? - Avui tens sort.
- Que bé! - Va, el següent.
No! Esperi.
L'últim cop!
L'últim.
D'acord. L'últim i s'ha acabat.
No!
Gràcies, amo.
Vinga, tira'ls.
Dos negres! Dos membres!
- Quins? - Doncs no ho sé. M'agraden tots.
Tallar-los tots seria cobdícia, no?
A veure… tu, què faries?
Vine. Quin triaries, tu?
- No vaig poder triar. - Sí!
El nas, no està malament.
Espera.
A veure.
Vinga.
No em pressionis.
Ja ho sé.
Aquest.
O aquest d'aquí?
No, jove, escolta'm. Espera.
Escolta' m, va…
On és la Perla?
S'ha escapat. Es deu haver amagat.
No!
Perla.
Jo…
Els vilatans marxen cap a Lamartine.
Vagi-se'n amb ells.
- Ja no soc la seva ostatge? - No.
Gràcies.
T'ho implorem, Senyor. Ets la vida i la resurrecció.
Deixa que els morts descansin en pau.
Allibera'ns de la follia dels homes.
In nomine sanctis.
Amén.
Tingui.
Les tenia un penitent.
I això, també.
Gràcies.
Quedi's la resta.
Ens han deixat un cavall.
Té.
N'he trobat al bosc.
Són arrels.
No t'hi he abandonat.
M'hi ha entretingut.
Endavant.
- Podem marxar. - No.
Dormirem aquí.
Descansarem i marxarem a l'alba. Són 4 dies a peu a Ségur.
Si feu el que us dic, potser hi arribem vius.
També vinc.
L'ajudaré a condemnar mon pare.
El creuran més amb el meu testimoni.
Vol que mori el seu pare?
Vull justícia.
Ha mort el meu promès i ha venut la Perla.
Els penitents violen i roben, i ell no hi lluitarà.
Se'n vol aprofitar. No es mereix viure.
L'hi agreixo, però no fa per a vostè. Es faria mal i ens alentiria.
Estic d'acord que vingui.
Tant és, no em podrà aturar.
En cara cal jutjar setze casos de bruixeria, monsenyor.
Perdoneu-los a tots.
Tot és un pretext per escampar odi.
Però… la Santa Seu ens ha advertit de l'arribada del diable.
Ens hem de posar en guàrdia.
No s'equivoqui, Barrin.
El diable pot adquirir diferents rostres.
I potser ja es troba dins d'aquests murs.
Altesa.
El príncep li dona la benvinguda, cònsol,
i es complau la unió d'ambdues ciutats.
Són les terres conquerides pels penitents que terroritzen la regió?
Sí, en efecte.
Amb la dot que aportaré, podrà pagar els mercenaris.
Aquest afer es resoldrà aviat.
En nom del poble de Ségur, li donem les gràcies. L'hi garantim.
Avui li porto or. Demà, provisions, si en necessita.
I a l'endemà, el meu exèrcit, si li cal.
I quin és el preu d'aquesta generositat?
El preu?
No ho sé.
A part de la pau, la prosperitat, potser l'alegria de viure?
Parla com un mercader, i jo faré el mateix.
Ha vingut a comprar alguna cosa, oi?
El príncep voldrà saber què ven vostè.
Altesa, esperava una acollida diferent.
Contesti, cònsol.
Lamartine no només és una vila generosa, sinó també pragmàtica.
L'ajudarem a accedir als nostres recursos
i li oferirem acords que ens beneficiaran a tots.
Sí, el senyor cònsol es refereix als jaciments d'estany,
els quals, malauradament, romanen inexplotats a la regió.
- I… - I què? Excavarem mines?
¿Convertirem Ségur en la nova Babilònia
important també els seus borratxos i els seus bordells?
Vol tenir pidolaires a les muralles?
Prefereixo tenir treballadors tot i que vagin als bordells.
El senyor cònsol vol dir que…
Cal que li recordi que l'or no es menja, cònsol?
Els beneficis sempre van de baix a dalt, mai a l'inrevés.
No sigui imprudent afirmant el contrari.
I vostès, senyors de la noblesa,
la seva hipocresia
i la seva cobdícia
cada dia dona nous arguments als penitents,
i reforça les seves files.
Els pe…
penitents…
s'alimen…
Gràcies, Joséphine.
Donat que ens veiem obligats a acceptar el seu or,
aquest matrimoni tindrà lloc.
Però no permetrem que toqui les nostres terres
ni l'ànima de la nostra ciutat.
I si això no li convé, se'n pot anar amb els seus diners.
Crec que he resumit l'opinió de l'altesa, oi?
Sí, gràcies.
Això és tot, cònsol.
Altesa.
Els penitents són allà.
Són a tot arreu. L'hi vaig advertir.
Necessitem un escorta.
Podem anar per la fortalesa d'Havreval.
És lluny d'aquí?
A un dia de camí, a l'est.
Segur que tenen cavalls.
Hi podríem dormir i banyar-nos.
No li faria cap mal.
- Són amables. Ens diran que sí? - Sí.
El comte d'Havreval és un vassall de Ségur.
- Soc la futura princesa de Ségur. - No.
No ens desviarem per uns guàrdies i un bany. És ridícul.
Vull aprendre a lluitar.
Deixa això.
El peu dret davant.
Abaixa més la guàrdia.
I ataca.
Me n'ensenyaràs?
Potser sí.
Apa, som-hi.
- I Havreval? - Oblidi-se'n.
Em va donar la seva paraula.
Va dir que la nena era totalment mal·leable.
Així és.
La noblesa és amb nosaltres.
He subestimat la influència que ha guanyat l'arquebisbe
des de la mort del pare del príncep.
No em pregunti per què,
però el considera la pesta.
Vull parlar amb el príncep.
Tots dos sols.
Impossible, l'arquebisbe s'hi oposarà.
Senyor canceller,
algun dia faré que el matin.
Ja es pot retirar.
Torna a començar.
- Està bé aprendre autodefensa. - No s'aprèn així.
- Torna-hi. - Potser no.
Però no l'hi ha demanat a vostè.
Princesa, hi ha una cosa que no entenc.
Per què ha canviat de parer?
- I a vostè què li importa? - Era per curiositat.
No ho entendria.
- Ho puc intentar. - No serviria de res.
Es tracta d'honradesa, justícia, culpabilitat…
No ho entendria.
D'acord.
Soc una mica lent.
Però el seu pare…
Vostè acaba de saber que és un malparit que mata i s'omple la butxaca?
Rarament l'he vist rebutjar un vestit nou, joies…
De fet, sovint exigia coses així.
Potser ha mort més gent que jo.
Desgraciat.
Ataca.
Torna-hi.
Ets mort.
Com li va a l'escola?
- No gaire bé. - No em sorprèn.
- Quan s'acabi tot, l'aniré a veure. - És tard per interessar-t'hi.
Val més tard que mai.
Només et demano que la duguis a Ségur.
Et fot que m'interessi per ella?
És tan bufó!
És com un peluix.
Senyora.
Em concedirà un moment a soles?
Abans al consell, em volia dir alguna cosa.
Els…
- Els… - Calmi's, Joséphine.
- Els penitents… - Sí?
…s'alimenten…
De què?
S'alimenten…
- De la fam? - De…
- De la sequera? La… - De…
De la nostra… inacció.
Té tota la raó, Joséphine.
I això ha de canviar.
Joséphine,
vostè m'ajudarà a salvar Ségur.
L'escolto, cònsol, però sigui breu.
Ho he acceptat perquè estimo ma germana.
Vindrà amb mi als extramurs?
Als extramurs?
És massa perillós.
Si m'ho permet, un príncep
no ha de témer els súbdits,
sinó a l'inrevés.
L'arquebisbe no ho voldrà.
No cal que ho sàpiga.
La seva germana m'ha dit que hi ha un camí secret
per on el príncep pot fugir de la ciutat.
La sequera, la fam i la guerra són proves terribles.
A part del pa i l'aigua, sap que els fa més falta?
Esperança.
Llavors sí,
les mines canviarien el rostre de Ségur per sempre…
Però, si rumia bé
sobre el rostre de Ségur,
no li agradaria que canviés?
Durant generacions, els meus avantpassats van alçar una ciutat de cara a Déu.
Es van negar a buscar solucions fora del textos sagrats.
Mon pare, el primer.
Si els dona esperança, el seguiran fins a l'infern.
I s'acabaran els penitents.
L'arquebisbe fa el seu deure: servir a Déu.
Vostè ha de servir el poble.
Déu meu.
Anem cap a Havreval. Si m'hagués fet cas, ja hi seríem.
No hi anirem, a Havreval.
- Per què decideix ell? - Perquè mano jo.
Per què no en Lothar?
Qui vota per en Lothar?
És increïble.
És clar…
Lothar, què decideix, vostè?
Anem a Havreval.
A la merda.
Monsenyor, entenc què li preocupa i hi he reflexionat molt.
La providència pren moltes formes.
I, mal que li pesi, en una època turbulenta,
es manifesta en l'ajut de Lamartine mitjançant en Rochemort.
Lamento que no l'hàgim acollit com calia.
Ho entenc, altesa.
Resulta temptador aprofitar la primera oportunitat.
- Però com va dir el seu pare… - Mon pare és mort.
Si desaprova les meves decisions, prescindiré de la seva benedicció.
S'excavaran les mines acabada la Quaresma.
I aquest seient serà seu, cònsol,
fins que arribi la seva filla.
Altesa.
Ell ho fa expressament.
Es troba bé?
No el fem esperar, oi?
Prengui-s'ho amb calma.
Què passa?
No puc gaudir del paisatge abans que em pengin?
És el que ens espera a Havreval.
I per això ella insisteix que hi anem?
Ella ho ha dit.
El comte és un vassall de Ségur, i ella encara n'és la princesa.
Farà el que li plagui.
Fa poc era la nostra ostatge.
Potser és el seu pla per venjar-se.
Val més que callis.
Guarda't l'alè per la caminada.
Ja està.
Has canviat de patró, no?
Ara ets el seu gos falder?
L'únic gos falder que hi ha aquí ets tu.
En Rochemort t'ha posat la cadena.
Néro!
Apa, som-hi.
A la manera antiga, amb honor. Vinga.
- Atura't, Néro. - Parles com en Tancrède.
- Atacona'l. - Quiets!
Tu, calla.
Espera…
- Aixeca't! - De seguida.
Néro.
Què?
El teu coll.
Què passa?
És bruixeria.
La cadena t'està enverinant. Et podreix des de dins.
L'arquebisbe te la traurà.
Molt bé, marxem.
Amb tantes marrades, no avancem.
Et moriràs?
Sí.
Com tothom.
No, vull dir aviat.
Per què? Tens pressa?
Horace!
Quan em matarà la cadena?
Ni idea.
Exacte.
Et sents alleujada?
Té. Si vols, la compartim.
Gràcies.
Subtítols: Cristina Casas Peregrina eix des de dins.