Я хочу, щоб на моєму надгробку написали:
«Я жила в краях без дощу».
Я хочу, щоб на ньому написали: «Тирани перемогли,
але ми все одно стояли».
Ми вже десять днів переховуємося в нетрях.
На нас полюють покутники.
Наша сила згасає.
Нас занадто мало.
Скільки ми протримаємося?
Невідомо нікому.
Я хочу, щоб на моєму надгробку написали: «Щоб запалити надію,
я ішла найтемнішими шляхами».
НЕРО
Даю 100 000 дукатів.
Даю 100 000 дукатів за породження диявола.
І 100 000 за грішних принца й принцесу.
Дайте дорогу!
З дороги!
Ну ж бо. Шуруй!
-Ну ж бо! Шуруй! -Хто це?
Ця посуха — це Божа кара.
Диявол осквернив Сегюр.
І Бог чекає, що ми його здолаємо.
Бог чекає нашої покути!
Покута!
Ти ж хочеш догодити Богові?
Так!
Приведи нам породження диявола.
Приведи нам грішних принца й принцесу.
Ти віриш у Всемогутнього Бога,
Творця Раю і Землі?
Ти вклоняєшся перед його гнівом?
Так.
Голосніше.
-Так! -Ти відрікаєшся від Сатани?
Усіх його справ?
І всіх його порожніх обіцянок?
Церква вам бреше!
Диявола не існує.
Немає ніякого породження диявола.
Вони вам брешуть! Диявола не існує!
Ось вона!
За мною! Цього разу не загубіть її!
Вона тут! Швидше!
Агов, он ти!
Сюди!
Тут!
-Я казав не йти. -Я казала, що все одно піду.
Він страждав?
Наостанок він сказав, що церква бреше.
Що не існує диявола і його породження.
Якщо це правда, чому одноока відьма хоче моєї смерті?
Забудь про неї. Вона мертва, як і її маячня.
-Вітаю. -Вітаю.
-Вона казала, я рятівниця. -Годі!
Вона божевільна. Не кров'ю дитини рятувати світ.
Ми нічого не вдіємо.
Покутники перемогли.
Нас замало. Треба тікати.
Не обов'язково.
У нас є люди.
Люди проти покутників і їхніх брехень.
Вони бояться, але, побачивши принца, взялися б за зброю і боролися б.
Нетрі на межі вибуху. Потрібна лише іскра.
Принц не в належному стані.
Та й почалася б різанина. Усі б загинули, а він перший.
Купка селян ніщо проти божевільних.
Отже, ми втечемо? Як кляті таргани? І залишимо їх грабувати й катувати?
Я солдат, а не тарган.
Тут потрібно 1 000 таких, як ти, Тібо, а є ледь 50.
Ми сплануємо втечу до Ламартіна.
Ти дав породженню диявола втекти.
Нетрі величезні.
Мені бракує людей.
А люди не хочуть видавати її.
Переховують.
То це вони винні, що ти не можеш упіймати дитину?
Я дав тобі меч божественного правосуддя,
а ти навіть не здобув поваги
купки селян.
Яка з тебе користь,
якщо й страху не можеш уселити?
Ти ганьбиш Бога.
Я його найвідданіший слуга.
Знайшовши цю дитину, ми не виграємо святу війну.
-Та що ти знаєш? -Я знаю, що диявола не існує.
Вигадка твоїх попередників.
Якщо диявол не існує, як вона може бути його дитям?
Тепер ти користуєшся розумом. Добре.
Я пишаюся тобою.
Але я тебе не для цього витягнув із канави.
Тож не смій оскаржувати мої накази.
Пробачте мені, отче.
З нього нема користі.
Ми не тягнутимемо зрадника до Ламартіна.
Лотар хоче вбити Рошмора.
Йому це не зійде з рук!
Гортензіє, зроби щось.
Ти заплатиш за свої злочини — за Танкреда й усіх інших.
Гортензіє, серденько, будь ласка.
Накажи прислужнику опустити меч.
Ти дозволив татові померти?
А що б твоя ця змова зробила зі мною?
Ти в мене єдина. Я б не дав тебе скривдити.
Вибач, але я тобі не вірю.
Чекай! Я знаю, як убити Брата Покуту й архієпископа.
Таємний прохід веде до покоїв принца.
Маячня. Лише хочеш урятувати свою гнилу шкуру.
Спитай його! Я ходив ним із принцом.
Якщо й приведемо вбивць, архієпископа й Покуту добре охороняють.
Хіба що виведемо їхніх людей із цитаделі.
Але як?
Повстання в нетрях.
Я стану вашою іскрою, Тібо.
Принцесу Сегюра побачать у нетрях у повній броні, і ваша правда —
вони битимуться з нами.
Архієпископ пошле війська й дасть нашим убивцям повну свободу дій.
Маячня. Тебе вб'ють.
Це єдиний шанс позбутися Покути й архієпископа.
Ви не одружені. Ти їм не принцеса.
Якби так, то мене б не розшукували.
Ваша високосте, я визнаю вас принцесою Сегюра.
І я з гордістю помру за вас.
Ти здуріла?
Ти хочеш воювати?
Так, я воюватиму. За них.
Ще недавно ти їх не знала.
-Якщо піду, вони втратять надію. -І це найкраще.
Надія небезпечна. Вона штовхає на відчайдушні вчинки.
Я не проситиму залишитися. Ти багато зробив для нас.
-Що? -Іди до Ламартіна з Перлою.
Ти хочеш тут померти?
А тобі що з того?
Відколи не байдуже?
Перла не піде без тебе.
Я поговорю з нею.
Дякую, ваша високосте.
Дякую, принцесо.
Ти теж залишаєшся?
Найняли здійснити вбивство.
Що платять?
Нічого.
І ти йдеш із нею.
У них немає надії на перемогу.
Це самогубство.
-Поговори з нею. -Вона знає, Неро.
Самогубство й самопожертва — це різне. Колись ти зрозумієш.
Забери Перлу якнайдалі.
І подбай про неї.
Ось тут. Біля кладовища.
А де саме?
Я не знаю. Я пригадаю, коли буду там.
Перевірмо.
Щоби бути певними.
Якщо прохід існує, ми виконаємо план.
Покута мій, а архієпископа вб'є Зінеб.
Ти будеш із принцесою.
І всі ми загинемо героями.
Тато й Зінеб підуть у прохід.
Тим часом Гортензія розпалить повстання зі мною, Лотарем і всіма солдатами.
Без тебе.
І як ти мене зупиниш?
Зв'яжеш?
Не тобі вирішувати. Якщо я хочу битися, я битимуся.
Для тебе є місія.
Підеш зі мною і Зінеб.
Ми вб'ємо цих покидьків.
Ти скрізь пролізеш, а ми ні.
Завтра йдеш із нами в розвідку.
Я мріяв про цю мить.
Але не так я собі її уявляв.
Ніколи не втілюй свої мрії. Одне розчарування.
Не вірю в маячню про геройство.
Не розумію, нащо тобі це.
Служниця сказала, що в тебе є корінь.
Ти не поранений.
А якби й так, то краще б страждав.
Розумію.
Я рада, що залишаєшся.
Що ти робиш?
Я не знаю.
Це не означає «засунь мені язика до рота».
«Я рада, що залишишся…»
-Трохи таки значить. -Не значить.
Пробач.
Це було тупо.
Я налякана, Неро.
Ти не вмреш, Гортензіє.
Я помилявся. План спрацює.
Я бачив — люди підуть за тобою.
Може, тому, що ти божевільна, надокучлива
і неймовірно красива.
Одне очевидно — у тебе є дар.
Ти дивишся на когось
і змушуєш бажати бути кращим.
Твій батько…
Ти йому довіряєш?
Загалом, ні.
Він щось приховує.
Що?
Цей таємний прохід занадто зручний.
Чому лише тепер розповів?
-Думаєш, це пастка? -Не знаю.
У мене погане передчуття.
Завтра я піду з вами.
Ти куди?
Моя зміна на варті.
Поспи, Перло.
Як думаєш, він виживе?
Я б збрехав, що так.
Та ми з тобою виживемо.
І Гортензія теж.
І вб'ємо цих покидьків.
Хтось із нетрів передав нам цю карту.
Бог помагає нам.
Якого біса вони тут? Вони не можуть піти з нами.
Їх розшукують по всьому місту. Хочеш, щоб нас спіймали?
Вони йдуть із нами.
Я перевірю там.
З дороги!
Геть зі шляху!
-Що таке? -Тут повно покутників.
Далі не можна йти. Нас зрадили.
Я? Я десять днів сидів прикований у тій халупі.
Ми шукаємо дівчину. Знайти її.
Забираймося.
-Капітане. -Так?
Це від Неро.
Попросив зачекати, доки він не піде.
-Нам треба йти. -А принц?
-Лотар? Інші? -Я їх попереджу. Ідіть.
-Я піду з тобою. -Я теж.
-Ні. -Я іду.
Іди в Ламартін. Крапка.
Ні.
-Я їх не покину. -Гортензіє.
Це поразка. Хочеш урятувати Сегюр?
Збирай армію в Ламартіні.
Мертва ти не поможеш.
Це він.
-Що? -Це він вас зрадив.
Який же ти жалюгідний.
Це тому, що кохаю його?
Тобі мало Танкреда?
Убий його. Він цього заслуговує.
Твій план був самогубним.
Він не переконав, тому зірвав усе.
Чому ж ти тут, а не ховаєшся?
Як він виправдав те, що ти тут із нами?
Га?
Це ж неправда, так?
Скажи, що неправда.
Я їх попередив.
ЕВАКУЮЙТЕ ВСІХ
-Ти нас зрадив! -Ти б умерла. Як інакше?
-Убити тиранів! -У світі повно тиранів.
Ну вб'ємо ми двох, і що?
Це все, на що ти здатен?
Оце «загинути героями»?
Головне — це ти й Перла.
Перло?
Перло? Повертайся до Ламартіна!
Гортензіє.
Він має рацію. Нічого не вдієш.
Допоможи відновити владу в Ламартіні.
Ми вернемося з армією і врятуємо Сегюр.
Ходімо.
Перло!
Покута!
Перло!
Покута!
Перло!
Покута!
Агов!
Геть від мене!
Іди сюди!
-Там! Ловіть їх! -Заберіть його!
Справжня покута — це дивитися на твоє обличчя?
Підведись.
Убий мене.
Мене оберігає моя віра.
Віра здолає все.
Віддай Богу.
Подарунок. Від моєї доньки.
Знайдіть її!
Тікайте!
Де вона?
Лише ти врятуєш нас.
Перло!
Ні!
Перло!
Отче.
Бог нас почув.
Посуха минула. Бог нам простив.
Він почув наше каяття.
Ти не розумієш.
Дитя принесли в жертву. Ритуал відбувся.
Це не Бог. Це вона.
Вона викликала дощ.
Вона тут ні до чого.
Нас урятували мої слова, каяття.
Замовкни, дурню!
Ти невіглас!
Як ти смієш огризатися?
Я тебе створив. Ти ніщо в очах Бога.
Ніщо!
Лише прокажений.
Прокажений, який щодня віддає Богу.
А ви?
Що ви даєте Богу заради його прощення?
Покутники перемогли.
Мої близькі, мабуть, мертві.
Сирота, якою я була, на мить відчула благословення мати сім'ю.
Я хочу, щоб на моєму надгробку написали:
«Її звали Перла.
Дочка вбивці й повії.
Вона була останньою відьмою».
НЕРО