Som-hi!
Sí!
Ei, Ellian!
Espera!
És la princesa Ellian. Obriu les portes.
Súper!
Au, va. La bengala no.
Un altre cop? Si acabes de sortir!
Em sap greu.
- Toca treballar. - La vida glamurosa d'una princesa.
Doncs ens veiem després, al teu aniversari.
L'any passat va ser èpic.
Ja. Aquest any és només amb la família.
Molt relax.
En petit comitè.
De veritat? No t'encaixa gaire.
Bé, ja tinc quinze anys. Soc una adolescent de veritat.
Així que vull passar més temps amb els meus pares.
Doncs si vols quedar després, serem al mercat.
- Adeu, Ellian! - Vinga, som-hi!
Bona noia.
Princesa Ellian!
Sé que vaig prometre no fer servir la bengala avui, però…
Ministra Nazara.
Altesa.
El rei i la reina us demanen una audiència.
Una audiència "audiència"?
Una de ben grossa.
Quedar amb els meus amics al mercat?
És el que hauria d'estar fent.
Però, puc?
- Princesa! - No.
Vinga, Flink.
El pa de cada dia.
Això és el meu món.
Us dono la benvinguda.
Gràcies als meus pares, això és una moguda.
Han estat tensos,
fent-me anar de corcoll.
Si t'hi acostes, se't llancen al coll.
Sí, que guai, soc una princesa.
Però la meva vida no és ideal.
Hi ha algunes mancances, perquè els meus pares són monstres.
Monstres de veritat.
No és broma!
Amagar aquest secret acabarà amb el meu vestuari.
Ho sento, ministre Bolinar.
- Papa! Mama! - No, si us plau.
Si això se sabés…
Rei i reina dolents.
Tranquils, ja me n'ocupo.
Exacte, vine cap aquí.
Bona reina.
L'any passat,
tot era més normal.
Però, del no-res, va aparèixer una foscor abismal.
De cop, bum!
Una gran explosió.
I, ara, els meus pares viuen sota una maledicció.
Com els podem curar,
encara no està clar.
Però és ben estrany, des del gran canvi, veure els meus pares sent monstres.
Monstres insuportables, a sobre.
Potser penseu que els vostres són histèrics,
grollers i desconsiderats,
exagerats, irresponsables, trastocats,
tossuts com mules,
o com un gra al cul.
Però els meus es passen tant,
que a vegades gairebé juraria
que ni saben que em tenen davant.
Una noia tan dolça.
Amb un paper tan difícil.
A pesar de tot, ha anat aguantant.
Mai es queixa.
Mai s'enfada.
Però, darrere el somriure, segur que està esgotada.
Ella és calmada i madura,
mentre els seus pares perden els estreps.
- Els protegeix. - Els amaga.
Sabent que els seus pares són monstres.
I amagar monstres
és dur.
I, mentrestant, hi ha documents per signar,
tropes a inspeccionar,
un munt de reunions per tot el que cal restaurar.
Hi ha gent a ajudar, lleis a declarar.
I és cert que preferiria poder jugar.
- Però algú se n'ha d'encarregar. - Princesa Ellian!
I aquest algú sempre soc jo.
- Has acabat els deures? - Els faré quan torni.
Em fas la vida impossible.
Seria bonic,
almenys durant un dia,
lidiar amb pares manaires o tafaners.
Estrictes estarien bé.
Molestos? També.
Però els meus, l'únic que fan és ignorar-me.
I, la veritat, no ho suporto.
I bé, això és la meva vida.
Tot l'any fent el mateix,
sota una ombra que no desapareix.
Tothom està tens,
a punt de saltar,
i jo m'esforço per tirar endavant.
El meu deure és no perdre l'esperança
fins que superem tot això.
I sé que encara que ara es comportin com monstres,
rabiosos, feréstecs, amb un geni terrible,
escandalosos com monstres,
dins seu, sota el pèl,
són els meus pares, i no monstres.
Estic segura que no són monstres.
Sé que no són monstres.
Però estan fets uns monstres
ara mateix.
- Obriu la porta! - Oh, no.
- És la general Cardona, un altre cop. - Vull veure els reis.
Obriu la porta.
Mama, papa, silenci.
No la podem entretenir per sempre.
Ja ho sé. Però imagineu què farà si descobreix això.
- Deixeu-nos entrar! - És tirant a esveradeta.
- Obriu! - Però què li diem, ara?
Ja hem fet servir totes les excuses possibles.
Visita estatal.
Disputa laboral.
Cimera comercial.
Permeteu-me.
Al cap i a la fi, soc el ministre de Comunicació.
Mestre de la paraula oral.
Colonoscòpies.
Un veritable mestre.
Tornaré demà.
I, aquest cop, penso veure el rei i la reina.
- Cuca, no podem seguir així. - Ja ho sé.
Ja fa un any, i encara no sabem com…
Com trencar l'encanteri. Ja ho sé.
Què podem fer?
Au, vinga. I, ara, què?
Donem la benvinguda al mestre reial de Correspondència.
Porto noves sobre el vostre missatge als Oracles del Sol i de la Lluna.
Han respost?
Com sabeu, els oracles viuen al Bosc Fosc d'Eterna Foscor,
un lloc de gran perill.
Així doncs, vaig enviar vuit dels meus millors ocells
per assegurar l'arribada del missatge.
Genial. Va arribar?
En entrar al bosc, set dels vuit ocells
van ingerir baies màgiques petrificants
i es van convertir en pedra immediatament.
Els honorem.
- Però l'altre… - Simon.
Millie.
Cedric.
Cedric II.
Hannigan.
Ambrose.
El petit Dorrit.
No els oblidarem.
Una tragèdia.
Però encara queda un ocell.
I vull pensar que és aquest, amb un petit pergamí al bec.
Correcte.
El meu ocell més valerós, el Vell Joe, ha tornat amb la vostra resposta,
abandonant tot temor cap al Bosc Fosc d'Eterna Foscor.
I limitant la ingesta de baies màgiques
a les de la varietat d'actuació més lenta.
Era un bon ocell.
Era com un fill, per mi.
"Afegiu aigua."
Ei, on és el missatge? On ha anat?
Flink, lladregot. El tens a la galta, com sempre?
Salutacions, princesa Ellian de Lumbria.
Som els Oracles del Sol i de la Lluna.
Lluna.
La vostra situació desafortunada ens intriga.
Però per rectificar aquest problema, l'hem d'observar amb els nostres ulls.
Ulls.
Flink, vindran fins aquí.
Així doncs, espereu la nostra arribada al regne
la vigília de la tercera lluna
del tercer dia del tercer mes.
"Bes".
"Bes", no.
Mes.
Tercera lluna del tercer dia del tercer mes?
És el dia del meu aniversari. És avui.
Per molts anys, princesa.
No havíem dit que ho faríem misteriós i que fes una mica de por?
Sí, és veritat.
Perdó.
En tot cas, arribarem ben aviat.
Prepareu-vos per la nostra arribada.
Sí!
S'han acabat els monstres i els secrets.
Només pares normals i una vida normal.
Ho he de dir al Bolinar i la Nazara. Els encantarà.
No ho suporto.
Mira quines bosses sota els ulls.
En què ens hem convertit?
Parlo disset idiomes.
Vaig escriure la Constitució del regne.
Soc un tresor nacional, per l'amor de Déu.
I això és el que he fet aquest matí,
dissenyar un recollidor per a caca de monstres.
Necessitem un líder de veritat.
El regne no se sosté tot sol.
Disculpeu, senyories,
però els regals d'aniversari es van acumulant,
i la sala de recepcions…
Està malmesa?
Ja no existeix.
Porta'ls aquí.
Molt bé.
Nazara, no podem guardar el secret gaire més temps.
Ui!
Què farà, el poble, quan ho descobreixi?
Em fa por pensar-ho.
El rei i la reina eren molt estimats.
Moltíssim.
ELLIAN FELICITATS!
T'ESTIMEM!
Però és cert que hi ha algú a qui s'estimen encara més.
Qui? Jo? M'afalagues.
No, tu no. Mira que ets criatura.
La princesa.
Ets conscient de quants anys compleix?
No en tinc ni idea.
Gràcies.
Compleix quinze anys.
Això podria ser la solució.
A què et refereixes?
Saps prou bé que no estem bé, això no es pot suportar.
Mig castell ja no es pot reparar.
És tot un gran desgavell.
Abans teníem gràcia, estil, encant i elegància.
Ara fem de cangur a elefants.
No ho podem acceptar.
No t'agradaria poder guarnir el palau de nou?
Vestir-nos amb seda, punta i setí de nou.
Com fèiem en els bons temps.
- Imagina rebre autoritats de nou. - Beure vi i menjar formatge de nou.
I si et dic que podríem?
No passarà.
- Pot passar. - No.
Passarà.
Podem tornar a entrar al ball, però no ens podem quedar parats.
Hem de fer un pas
en una nova direcció.
Un pas cap a una nova perfecció.
Pas a pas, fins que no ens quedi ni un maldecap.
I, pas a pas,
si seguim avançant
pas a pas, sense mirar enrere,
podrem tirar endavant.
Espera, però què proposes?
Per sort nostra,
la princesa ara serà major d'edat.
Ho podem deixar tot preparat
per a una nova reina.
Molt bona.
I quan hagi tornat a posar ordre a palau…
Recuperem tot l'entreteniment?
I amb un brindis ho celebrem.
M'agrada.
Si us plau, t'encanta.
Tens raó.
- Amb traça. - I estil.
Haurem orquestrat un benèvol cop d'estat.
Fem un pas
en una nova direcció.
Cal fer una correcció.
- Pas a pas. - Fins a passar el relleu.
I, pas a pas,
mentre seguim avançant,
a ningú li semblarà estrany,
quan finalment tirem endavant.
Primer pas: els reis es fan a un costat.
Segon pas: anunciem que han traspassat.
Tercer pas: quan hagi passat el dol
la filla popular pren el control.
- Següent pas. - Li donem una corona.
- Següent pas. - I un vestit fabulós.
Següent pas: la veiem triomfar.
- És peix… - Al cove.
Si la princesa ho accepta, podem començar el ball.
Ministres!
- Princesa! - Tinc la solució.
- Nosaltres també. - Trencarem l'encanteri.
Seràs reina.
- Espera, què? - Què? Com?
Els oracles finalment han respost. Trencaran l'encanteri.
Oh, això seria fantàstic.
És clar. Però si no poden, el regne necessita una líder de veritat.
- Una reina. - Però i els meus pares?
Els enviarem al camp, on podran córrer i ser feliços.
I els podràs visitar quan vulguis.
D'acord. Ho acceptaré.
Però només si primer ho intentem amb els oracles.
Sí, és clar.
Però després…
És igual què ve després.
L'encanteri es trencarà.
- I si no… - Que sí.
- Com sigui. - Igualment.
- Acceptaràs pujar al tron? - Sí.
Toca fer un pas.
- Un pas en una nova direcció. - Pas, pas, pas…
- Un pas enrere per reconnectar. - Pas, pas, pas…
Pas a pas, fins que no ens quedi cap pena.
I, pas a pas,
després de la celebració,
després de la coronació,
podrem tirar tots endavant.
Tirarem tots endavant.
Finalment tirarem endavant.
Et desitgem, princesa Ellian,
moltes felicitats.
- Felicitats, princesa. - I per molts anys, cuca.
Moltes gràcies a tothom per aquesta fantàstica…
Veniu, majestat. Aquí.
- Mama! Papa! - Bon noi.
Si el meu desig es compleix, avui tots celebrarem alguna cosa.
Sí. Això es mereix un brindis.
Bolinar?
Disculpeu. Passo. Els deures reials em reclamen.
Un tall, si us plau.
Mireu. Majestat, mireu aquí.
Quin goig, tan arreglats per al meu aniversari.
Molt bé.
- Ei! - Mossegueu a gust, senyor.
Papa! Deixa'l anar.
Gràcies, princesa.
No estem d'humor per a la corona, veig.
Però la corona és important, i valuosa, i… Espera, on és?
Flink!
Vine aquí.
No!
Coi de rata lila.
El meu pastís.
Et queda bé, la veritat.
Princesa, no entenc per què t'agrada aquesta bestiola repugnant.
Són ells.
Han arribat.
Feu com si res.
Donem la benvinguda als arquitectes de tot allò conegut
i desconegut a l'univers,
els éssers més poderosos i màgics de tots els temps,
els Oracles del Sol i de la Lluna.
Salutacions, ciutadans de Lumbria.
Lumbria.
Un servei excel·lent, Lawrence.
Et poso cinc estrelles.
Cinc estrelles? És broma? Feia olor de col bullida, allà dins.
Ah, a mi m'ha agradat. Li donava un toc casolà.
Oracles il·lustres,
en nom del regne de Lumbria, us agraeixo la vostra presència aquí.
Vós deveu ser la princesa Ellian.
Soc jo, la que duu una diadema.
La que fa anys avui.
Encantats de conèixer-vos.
Em dic Llunós.
I jo, Solis.
Tinc la sensació que tot anirà bé.
Doncs a veure.
En la carta, dèieu que teniu problemes amb els vostres pares?
Que creieu que són…
- Com en deia, Solis? - Monstres.
Això. Monstres.
I què us fa pensar que els vostres pares són monstres?
Doncs…
Ostres, no era broma.
Els seus pares són monstres.
Exacte, per això necessitem la vostra…
Papa, no. Són convidats.
I tu tampoc, mama.
Pensava que era una metàfora.
Que simplement estàveu exagerant.
- Per què ho hauria de fer? - Ets una adolescent.
Qui vol el conillet?
Aneu-lo a buscar!
Espereu, senyor.
Perdoneu.
A vegades són difícils.
Princesa, sospito que els vostres pares han estat
al Bosc Fosc d'Eterna Foscor
Tan fosc que el nom ho diu dos cops.
Doncs sí.
Com ho heu sabut?
És l'únic lloc on hi ha màgia com aquesta.
I no mateu el missatger, però si no desfeu la transformació aviat,
seran monstres per sempre.
Què? No. Si us plau, feu alguna cosa.
És clar. No hem fet tot aquest camí a la boca d'una granota per a res.
Entrega'm la vareta.
- No la tinc. - Què dius? On és la vareta?
La vaig actualitzar.
Què? Per què?
Però si ja en vam parlar.
- En vam parlar. - Què t'empatolles?
- No me n'havies dit res. - Sí.
Això és tot informació nova.
T'ho he explicat molts cops.
Això és un medalló.
És com una vareta universal.
Ara, en comptes de necessitar un munt de varetes diferents,
tenim un medalló que ho fa tot.
Quin problema hi havia amb les sis varetes que tenim?
Ocupaven tota la tauleta del menjador.
- Dona una instrucció i prem un botó. - Una instrucció?
- Només cal que… - Encén-te.
- Has de prémer… - Funciona.
Prem i parla.
L'estic prement sense pietat.
- Només cal… - Però no surt res.
- Dona-me'l. - No, ja ho faig.
Engega't!
Fora.
Vols saber el secret
per trencar la maledicció?
Per al teu problema amb els monstres
trobar una solució?
Doncs acosta't una mica
i escolta bé aquesta lliçó.
Així és com pots trencar
la…
Mama!
- Oh, no! - Socors!
- Que no se m'acosti! - Per això mai sortim de casa.
- No! Papa, para! - Ajudeu-nos!
No tornarem mai més a aquest castell.
Lawrence! Socors!
Espereu! Si us plau! Torneu!
No.
No marxeu!
Però què heu fet?
Era l'única oportunitat de trencar l'encanteri.
Ellian.
Cuca.
Em sap molt de greu.
Prepareu-ho tot.
Seré la nova reina.
Mama?
Papa?
Mama?
Em sap greu haver-me enfadat.
No sabíeu què fèieu.
Però encara és el meu aniversari.
Té. He portat pastís.
Us trobo molt a faltar.
Mama?
Parets esmicolades.
Passadissos buits.
Això és tot el que queda de nosaltres?
Recordo com érem abans.
Veig cada moment dins el meu cap.
Llargues converses.
Celebracions.
Passejos sense rumb agafats de les mans.
Sobretot, ens estimàvem infinitament.
Embolcallats màgicament.
Es respirava en l'ambient.
Però ara ja no hi ha ningú.
Tant de bo sabés com tornar a estar com abans.
Tenir-vos al lloc de sempre.
Reviure cada dia en què el meu cor aprenia a volar.
Cada somriure.
Cada abraçada.
Si trobés el camí per tornar a estar com abans,
i poguéssim estar junts ara mateix,
correria sense parar fins a tornar a estar com abans.
Correria com el vent
fins a arribar-hi.
Si tan sols sabés com.
Amb vosaltres aquí,
no tenia por de res.
Any rere any, creixia forta i segura.
Ara està clar que el que realment necessito
és el que sempre m'havíeu donat.
Les lliçons que m'ensenyàveu,
i tots els plans que havíem fet.
Els hiverns a la vora del foc,
i els estius a l'ombra fresca.
Les estrelles a les quals demanàvem desitjos,
i els desitjos que demanàvem.
Tot això encara ha d'existir en algun lloc.
No podem anar fins allà?
Hi ha d'haver alguna manera de tornar a estar com abans.
Tornar a estar amb vosaltres de veritat.
Passaríem un dia perfecte estant com abans.
Només un dia.
I un altre.
Potser tres.
No cal comptar.
Només cal que ens quedem
com estàvem
abans.
Oh, no.
No.
No vaig tancar les portes.
Oh, no.
Monstres!
Monstres? Dins el regne?
- D'on han sortit? - No ho sé.
Prepareu el batalló!
Mama! Papa! Pareu!
Cap aquí.
No!
Acordoneu la plaça! Seguiu-me!
- Altesa. Quedeu-vos aquí. - Què fas? No. Deixa'm.
Pareu.
Escolteu-me.
- Mama! Papa! - Princesa! No!
No ho enteneu. Són els meus pares.
Són els vostres rei i reina.
General Cardona, es van transformar per culpa d'un encanteri fa un any.
M'ho hauríeu d'haver dit.
Pareu, si us plau.
Les xarxes!
- Princesa! - T'has fet mal?
Estic bé.
- Ses majestats. - Són el rei i la reina?
Potser ho havien estat.
Però ja no.
- Això és màgia negra. - Com ha pogut passar?
S'han transformat els reis, i si som els següents?
Un moment.
- Què significa? Què fem? - Hem de marxar.
Però no puc deixar casa meva. On anirem?
Escolteu, tenim un pla.
- Qui mana, ara? - Això!
La princesa pujarà al tron.
La princesa?
La princesa m'agrada.
- Però, i els monstres? - Això!
Els monstres?
No, espereu. No ho enteneu.
Quan la princesa Ellian pugi al tron,
els monstres seran enviats als confins del món.
Què? A mi no m'heu preguntat.
General, no ho hem parlat, això.
Per la seguretat de la princesa i del regne, cal fer-ho.
No tingueu por.
No tornareu a veure els monstres mai més.
Estem prenent mesures.
Hem posat els monstres en gàbies.
A l'alba, ja no hi seran.
Flink, hem de fer alguna cosa. Els hem de treure d'aquí.
Flink, què tens?
Dona-m'ho.
No és broma.
Dona-m'ho.
Per què tothom es menja les coses importants?
No el trobo. No és enlloc.
Els oracles!
Tranquil.
Prova de desfer el teu camí.
- Hola? - Bona idea.
- Vam agafar una granota… - Hola?
Qui hi ha? Has tornat a convidar la teva mare?
No, soc jo. La princesa Ellian.
Tinc el medalló màgic.
Veus com no l'havia perdut?
Escolteu. La cosa s'ha posat peluda, aquí.
Si us plau, necessito que torneu.
Ah, no. No ens tornarem a acostar a aquella casa de bojos.
- Llunós, necessita ajuda. - I si vinc a vosaltres?
M'ajudaríeu?
Ets molt insistent, per ser una princesa.
És clar que t'ajudarem? Oi?
D'acord. Però bona sort per trobar una granota a aquestes hores.
Utilitza el medalló.
Et portarà directament a casa nostra al Bosc Fosc d'Eterna Foscor.
Han donat l'ordre. Endueu-vos els monstres.
Moltíssimes gràcies.
Soldats!
- Abaixeu les armes. - Princesa?
Avall, he dit.
Però què…?
Suposo que hem de ser més específics.
Porteu-nos amb els oracles.
Què està passant?
Jo imaginava més aviat un "plof i ja hi ets".
- Ei! Espereu-nos! - S'escapen!
Necessitem alguna cosa.
Un carruatge!
Un carro! Alguna cosa.
Estan segrestant la princesa.
Ràpid!
Atureu els monstres!
Soldats, seguiu-me!
Princesa!
Flink, té. Atura'ls.
Tanqueu les portes!
Oh, no.
Flink, les portes!
Oh, no.
Ei, atent!
Quiet.
Seu. Fora d'a…
Princesa!
T'estem intentant rescatar.
No, gràcies!
No em cal cap rescat!
Per què no ens fa cas?
Perquè és una adolescent.
Així que agafa-la!
Flink?
No.
Ho sento, Bolinar!
Ja ho pots ben dir, després de tot el que he passat.
Bolinar?
Com a conseller de confiança i mentor,
us imploro que…
Què és això pelut?
I això altre?
No!
Espera. Si jo soc en aquest cos, qui hi ha al meu cos?
No.
Ellian, m'has d'ajudar. Soc una rata lila!
No és el que més em preocupa, ara.
Què faig?
Treure'ns d'aquí.
Mama? Papa? Esteu bé?
Doncs jo no.
Gràcies per preguntar.
- Ho hem aconseguit. Hem arribat. - Doncs que bé.
Però el meu cos encara és al regne.
No! No em mengeu, si us plau.
Tranquil, Bolinar.
Els oracles ho arreglaran tot.
Però com els trobarem?
Espera. Què és això?
Fa olor d'orenga.
Una mica d'alfàbrega.
I unes espurnes de romaní.
És pasta e fagioli.
Au, va. Qui cuinaria pasta al bell mig del Bosc Fosc?
Qui?
Què me'n dius? Ens permetem un luxe i afegim pa d'all?
Doncs se'ns ha menjat un monstre, crec que ens ho mereixem.
Genial! L'he posat al forn fa vint minuts.
No tens remei.
Convidats!
Per fi has arribat.
Ha portat els monstres.
Li hem dit que vingués.
No podia pas contractar una cangur.
Princesa, has arribat.
Amb prou feines.
Però aquí ens teniu.
I perdoneu tot allò de quan la mare se us ha menjat.
No tornarà a passar. Oi, mare?
Aquí teniu el medalló.
Endavant.
- Endavant? - Trenqueu l'encanteri.
No, perdona.
Això era per arribar fins aquí. No els pot tornar a com eren abans.
- Què? - Però vosaltres sí, oi?
- No és pas entre les nostres habilitats. - I a mi?
No. Has canviat de cos.
Necessites l'altra meitat per fer res.
I coneixeu algú que els pugui ajudar?
Un mag, o un bruixot, o una fada?
Una fada? Què et penses, que ens coneixem tots?
Que som tots part d'una mena de màfia màgica?
Ho sento, no volia…
És cert que juguem amb una parella de fades a cartes.
No són gaire màgiques, però.
Ni gaire bones jugant a cartes.
Pobretes.
Voleu dir que no hi ha ningú que pugui trencar l'encanteri?
No hem dit això.
Doncs qui?
- Ells. - Ells.
Ells? Que us heu begut l'enteniment? Mireu-los.
Sí, no ho veig massa.
Digueu-me què cal fer, i ho faré jo per ells.
Aquestes coses no van així. Només ells poden trencar l'encanteri.
Com?
Tindran l'oportunitat d'embarcar-se en una aventura emocionant
a través del Bosc Fosc d'Eterna Foscor.
Però no hi ha camí.
- Hi haurà llums per guiar-los. - A vegades. Són volàtils.
És broma, oi?
- Descobriran camins entre muntanyes. - Plenes de penya-segats.
- Travessaran rierols. - Més aviat ràpids mortals.
Lliscaran per deserts.
Ai, la calor. I no és una calor seca.
Princesa! Espera! No hem acabat.
Si tot això és cert, no tornaré a veure els meus pares.
No hi ha res a fer.
Fantàstic.
Pobreta.
Princesa, sempre es pot fer alguna cosa.
Quan estàs a les fosques.
I perduda.
I la vida sembla de color gris.
Una sola gota
de llum
et pot indicar el camí.
Així que
si trobes una brillantor,
cuida-la bé,
ajuda-la a créixer i fer-se gran.
Així.
La petita gota, ben aviat, es pot convertir en una espurna.
Una espurna que et permet trobar més llums en la foscor.
I les llums es posaran a guspirejar,
i faran que la fosca brilli i resplendeixi.
De cop, bum! Ja sabràs quin camí seguir.
- Busca la llum. - Busca la llum.
I et guiarà.
Busca la llum.
No la perdis de vista.
Ben a prop teu.
Segueix la seva lluentor, i veuràs
que la foscor no és tan abismal.
Si busques la llum,
ja ho veuràs.
És una metàfora?
Les metàfores són estúpides.
Necessites una gota de resplendor pura de veritat.
Té raó, princesa.
Els teus pares són monstres perquè han perdut la seva llum.
I l'han de recuperar ben aviat.
Quan algú perd la seva espurna,
la foscor li entra dins.
Fins que ja no poden veure qui són
ni on han estat.
Així que ves,
abans que el món s'enfosqueixi.
I potser podràs avivar el que s'ha perdut.
Una gota de llum ho podria tornar a encendre.
Busca la llum.
Igual que la llum que brilla dins teu.
Busca la llum, aferra-t'hi.
Segueix la seva guia.
Un petit raig podria ser el camí
per sortir de la nit cap a un nou dia
on trobaràs tota la llum que necessites.
Ho veus?
A dalt de tot de l'última muntanya, hi ha el llac de Llum.
Perquè els teus pares tornin a ser humans,
s'han de banyar al llac.
Però vigila amb la foscor.
S'alimenta de sentiments negatius,
i es fa més i més gran, fins que estàs perduda.
Cap problema. Jo no tinc sentiments negatius.
Tothom en té. El més important és com els gestionem.
D'acord.
Mama. Papa.
Seguiu-me.
Busca la llum.
- És la resposta que buscava. - Constant i brillant.
- Han fet cas a la meva súplica. - Tot anirà bé.
I ara podré arreglar una mica la meva vida.
Confia en mi, és cert.
- Al davant, el camí s'il·lumina. - Confia en mi.
Doncs som-hi, és hora de partir.
- Ràpid, no ens podem capficar. - No cal patir.
- Vinga, ja saps què fer. - Ja saps què fer.
Només cal buscar la llum brillant.
Busca la llum brillant.
- Pa d'all! - Pa d'all!
No sé per què estàs tan contenta.
Només cal que portem els pares al llac de Llum.
Ja has sentit els oracles.
Sí que els he sentit. També han dit que vigilem amb la foscor.
I, a sobre, que l'atrauen els sentiments negatius.
Segur que m'ataca a mi primer.
Mira. El següent senyal de llum.
Però crec que només podem creuar per allà.
Ja ens han trobat!
No em feu mal, oh, gran foscor, soc petit i insignificant.
Tranquil, Bolinar.
Anem amb dos monstres gegants.
Sigui el que sigui la foscor, li hauríem de fer por nosaltres a ella.
Ui, sí, els nostres valents protectors.
Mama, papa, som-hi. Vinga.
- Soldats. - Sí.
Ràpid, tothom allà sota.
No feu soroll.
Ei, on és en Bolinar?
Ajudeu-nos!
Aquí! Soc jo, en Bolinar!
- Sé que no ho semblo, però soc jo! - No us mogueu.
- Soc amb la princesa! És aquí! - Bolinar!
- Socors! - Bolinar, para.
Si ens troben abans que salvem els pares, els desterraran, ja ho saps.
No són els teus pares. No són el rei i la reina.
Princesa, Lumbria necessita una monarca de veritat.
Sí, i la millor forma d'aconseguir-ho
és trencar l'encanteri i recuperar el rei i la reina.
Un moment.
On són el rei i la reina?
Mama! Papa!
Ei, espera'm!
Eco.
Mireu això.
Ara prova-ho tu, papa.
Molt bé.
Mama, genial.
Ara tu, Bolinar. Parla.
Preferiria estar mort.
Prou de sons enfadats.
Hem de ser amables.
Són animals. No entenen què dius.
Són els meus pares, i sí que ho entenen.
No!
No. No crideu.
Pareu.
- Mama, papa, ho esteu empitjorant. - No t'entenen, princesa.
- Els teus pares ja no hi són. - No ho diguis, això.
T'equivoques. Sí que hi són. Hi han de ser.
Espera.
- Pareu. - Princesa!
Per què no paren de barallar-se?
Per què no els puc aturar?
La foscor, m'ha vingut a buscar.
No m'ha vingut a buscar a mi. Ha vingut per tu, princesa.
Has dit que no tenies sentiments negatius.
No pensava que en tingués.
Marxa! Surt d'aquí!
Socors!
- Nena! - Nena!
Mama! Papa! Parleu!
No és veritat.
Doncs ho acabes de fer.
Has dit: "No és veritat."
Què és "no"?
Què és "és"?
Què és "veritat"?
Ei, dic coses,
però no sé què volen dir mentre surten de la meva boca.
I tant que sí. I tu, mama?
Nena.
Sí.
Soc una nena, la teva nena.
Nena, escolta'm parlar a mi.
M'agrada sentir-me parlar.
Ets ben bé el meu pare.
Nena.
Sí. No recordes res més, de mi?
Nena pastís.
Cert, us vaig portar pastís.
- Portes pastís? - Pastís m'agrada.
- Un moment. - Tens pastís?
- No, escolta. - Pastís.
Doncs si tens pastís, jo en vull un tall.
No hi ha pastís.
I no és important.
Podeu parlar! Deveu tenir mil coses a dir-me.
He d'expulsar líquid del meu interior.
Estan ben lluny de tornar a ser com abans.
Tant et costa mirar el costat bo?
A mi? Si soc la persona més positiva que conec.
Mireu, el següent senyal de llum.
Ei! El líquid ja és fora de mi.
Felicitats.
A veure.
Hem d'anar cap a aquella llum.
- Ei, para. - Para tu.
- No, para tu. - No, tu.
Eh! Pareu, tots dos.
No heu après res, abans?
Barallar-se en aquest bosc fa que passin coses dolentes.
Així que, d'ara endavant, res de baralles. D'acord?
- D'acord. - D'acord.
Perfecte.
Doncs seguiu-me i no us allunyeu.
Espereu-me.
Espereu!
Falta molt?
Acabem de sortir.
Oh, veig boles del cel.
Què?
Són núvols.
M'agrada més com ho dic jo.
A mi també.
Què és?
És una roca.
Roca.
Bonica.
Roques m'agraden.
Roca gran.
Roca brillant.
Roca petitona i minúscula.
Roques ocells.
Mama! No et mengis les baies.
Bonic. Què són?
Papallones.
Papa-llones?
Em cridaves?
Acabes de fer un acudit dolent?
Papa! Espera!
Bolinar, és fantàstic. Estic recuperant els meus pares.
Princesa, només són bèsties que poden dir quatre paraules.
No saben qui ets. No saben qui soc jo.
- Jo, el seu brillant conseller - Sí que ho saben, ja ho veuràs.
Ens recordaran. A tots dos.
No. Per ells, el meu nom podria ser senyor Potes Dolces.
- Senyor Potes Dolces. - Senyor Potes Dolces.
Per què he dit "Potes Dolces"?
El senyor Potes Dolces està cansat?
El senyor Potes Dolces està bé.
Pareu de dir això.
- El senyor Potes Dolces s'ha enfadat? - Sempre està enfadat.
No estic enfadat.
Va, Bolinar. És una broma.
La llum. Ho hem aconseguit. Hem arribat.
Per fi podem dormir.
No, Bolinar. No podem parar. Hem d'arribar a la següent llum.
Segurament triga uns segons.
I seguirem cap a la següent llum.
Llum.
Mostreu-me la llum.
Porteu-me la llum.
Llum per a quatre, si us plau.
Em podeu portar una llum?
On és?
I el meu nom? Recordeu el meu nom?
Ja ho sé.
És Nena Pastís?
No, papa. No em dic Nena Pastís.
On és la llum?
Jo veig una llum.
Ah, sí? On? On és?
Són estrelles, mama.
Boniques.
Sí. Sí que ho són.
Abans les miràvem junts.
Recordeu quan miràvem les estrelles?
Em dèieu
que m'estimaríeu fins que les estrelles
es tornessin fredes i grises.
Recordo el cel nocturn.
Sí.
Recordo sons en silenci.
Jo també.
Arraulit en l'escalfor,
mirant les llumetes brillar.
Jo no recordo.
Però, a vegades, apareixen imatges que em criden l'atenció de nou.
I què més?
I floten al meu voltant de nou.
I marxen.
- Recordo campanes de riure. - Això és recordar?
- Recordo somriures del cor. - Imatges boniques.
- Segur sota les llumetes. - Omplen l'aire de nou.
- Brillen com la llum del dia. - Com si fos allà de nou.
Però no es queden.
- Recordo resplendor de felicitat. - Sí, recordes.
- M'omple de rajos d'orgull. - No deixis que desaparegui.
- I les llumetes… - No ho deixis morir.
…dirigeixen la mirada cap a nosaltres.
- Encara no recordo. - Si us plau, intenta recordar.
Dic als meus ulls que no oblidin de nou.
- Només intenta-ho. - Però només es mullen de nou.
Tot tornarà.
- I no em fan cas. - Algun dia.
Algun dia.
Jo seguiré recordant les estrelles, nosaltres, i tot.
I, escolteu,
segur que vosaltres també.
Algun dia.
Ellian?
Saps el meu nom.
Mama.
S'han aturat aquí.
Sembla que hi han passat la nit.
Estic molt preocupada per ella, general.
Hem de trobar la princesa.
I aviat.
Què és aquest soroll?
Bolinar.
Què menges, ara?
Quin fàstic.
Un moment.
És un rastre.
De glans.
Bolinar ha trobat el rastre.
Brillant, ministre.
Soldats, feu un reconeixement aeri a fons d'aquella zona.
Com pot ser que cobris més que jo?
- Ellian. - Ellian.
Ellian.
M'agrada aquest nom, Ellian.
A veure, ja sabeu el meu nom.
Fantàstic. Doncs escolteu.
Sou els meus pares, i jo soc la vostra filla.
Sou els meus pares, i jo la vostra "fila".
No, soc jo, la vostra filla.
Mireu. És allà!
I jo de qui soc "fila"?
De ningú.
Perquè ets el meu pare.
- I tu, la meva "fila". - Exacte.
I la rata lila és la meva "fila".
No, la rata lila no és la teva filla.
I no és una rata lila.
Coi de rata!
- No ho entenc. - Estàs deixant un rastre.
- Com si fossin molles de pa. - No és veritat.
- Portaràs els soldats fins aquí. - De veritat?
- A veure. - No.
Prou plans secrets. Prou rastres.
Arribarem fins a aquella llum.
L'únic dubte és si puc confiar en tu per anar-hi a peu,
o si la mama t'haurà de portar a la boca.
- Jo voto boca. - Pots confiar en mi. Soc un bon aliat.
Sí, però aliat de qui?
- Què passa? - Ens enfonsem.
- Ja ho veig. Però per què? - Com vols que ho sàpiga? Salva'm!
Tinc sorra en llocs on no hi hauria d'haver sorra.
Per això m'agraden les roques.
Ràpid, papa, puja a una roca.
D'acord, això va així.
Per creuar aquest lloc sense ofegar-nos, hem d'anar per la llum.
No. Hi ha massa boles del cel. És massa perillós.
Anirem per allà, per la terra verda, sòlida i segura.
Mama, és massa lluny.
No, hem de seguir endavant. És més ràpid.
Oi, Ellian?
És més ràpid per morir. Digue-l'hi, Ellian.
No morirem si som prou ràpids. Ellian, som-hi.
Papa, hem d'estar tots d'acord amb el pla.
- Ja ho estem. El meu. - Papa, para.
- L'Ellian pensa com el monstre dona? - No he dit això.
- No estàs d'acord amb mi?
Tampoc he dit això.
- L'Ellian pensa com jo. - Papa.
Per què l'Ellian està d'acord amb monstre home?
- No, què? - Li agrada més ell que la mama?
- Sí. - No. No em fiqueu al mig de la discussió.
La foscor! S'acosta!
- Oh, no. - Ens han trobat.
La meva armadura.
I el meu cos.
És el meu cos dins la meva armadura.
- Vinga. - Però el meu cos!
- Per què sempre tens raó? - Per què mai escoltes?
Ara no és el moment.
Endavant!
- Ellian, digue-li que s'equivoca. - No, Ellian, digue-l'hi a ell.
Mama, papa, això no és just.
Atureu-vos! Tornem a la terra sòlida!
Ja seríem a l'altra banda, pel meu camí.
No, hi seríem amb el meu camí.
- És aquest, el teu camí. - Per què sempre feu això?
- Digue-li que tinc raó. - L'Ellian estaria segura al meu camí.
No, estaria més segura amb mi.
- No em feu triar entre vosaltres. - No, tu…
Estaria més segura amb mi.
- No, amb mi. - Papa!
Ens pots portar fins allà?
Sí que puc.
A l'esquerra.
Oh, no!
- Mama, em pots portar fins allà? - I tant.
No!
Hem d'arribar-hi sense que ens vegin. Però com?
- Marxeu. Jo els aturaré. - No. Està més segura amb tu.
Tinc una idea.
On han anat?
No es veu res, general.
Busqueu a l'altra banda.
No poden haver anat lluny.
Fantàstic. Ja he vist prou el meu cos, se'n va amb l'exèrcit.
I si els oracles s'equivocaven? O el llac no funciona?
I si ens quedem així per sempre? Les coses no podrien anar pitjor.
El meu cos.
El meu cos preciós.
Bolinar, encara remugues?
- Sí. - Doncs vinga, no et quedis enrere.
Hem d'arribar al llac de Llum… Espera.
Mama? Papa?
Oh, no. Ens hem perdut.
- Princesa, protegeix-me. - Què?
Són com en Flink.
Potser ens poden ajudar.
A què? A agafar la ràbia?
Perdoneu.
Ens hem perdut.
M'ajudaríeu a buscar els meus pares?
Son una mena de monstres gegants.
No! Són monstres simpàtics.
Això no pot ser bo.
Això no són pas tombes, oi?
Què creus que diuen?
És diplomàcia bàsica.
Mengem junts, ens guanyem la seva confiança, i llavors ens ajudaran.
Genial. Doncs avall.
Jo? Per què jo?
Perquè ets un flink.
No soc un flink!
Soc un home de bon gust i educació superior.
I cuido molt el meu paladar.
És cert que he tingut algunes aventures culinàries.
Però això d'aquí, ni parlar-ne!
És tan repugnant.
Realment repugnant.
Una crosta crocant.
I peus recargolant. És esparverant.
I, sí, m'intento escapolir.
Però si cal…
Quin remei.
No està malament, això.
No està malament, això!
Ara crec que no em sap tan greu haver-me convertit en això.
Tot i que és cert que és com una pega,
igual que el moc d'algú que esternuda.
Què és això, fonoll?
Amb notes de xocolata i formatge?
No està malament, això.
- És gairebé gurmet, això. - Espereu!
La veritat, hi podria maridar un deliciós vi rosat, amb això.
Pot semblar difícil d'empassar, però si en menges prou, no costa tant.
Potser no està malament, el meu gran canvi.
Bolinar, recorda demanar que ens ajudin!
És clar, princesa.
En algun moment.
No és la vida que imaginava,
però confesso que està prou bé.
Segurament agafaré una infecció,
però crec que sobreviuré.
El que és més sorprenent
és que estic prou content
amb la reducció dels meus afers.
Sembla repulsiu.
L'olor tomba d'esquena.
Però, amb tot,
i què?
No està malament, això.
Fins i tot està bé, això.
Poseu-me un suc estrany, i brindem de tot cor per això.
Pot ser fastigós, però el meu jo orgullós
s'ha alliberat de preocupacions i maldecaps.
No està malament, la meva nova vida.
Bolinar, què t'ha agafat?
La veritat, és absolutament fantàstic.
Com he viscut tota la vida sense larves?
El regalim, la bava, el fang, la podridura.
És diferent, sí. Però, mira, i què?
No està malament, això.
Em fa sentir lliure, això.
Ni ho dubtis, amb molt d'orgull, per tot això remeno el cul.
Si algú tan estirat com jo pot tocar fons
i passar-ho bé igual,
potser tot gran canvi de seguida sembla petit.
I tothom pot veure que no està malament,
això.
Mama! Papa!
M'agrada, el nou Bolinar.
Gràcies!
Ei!
Mama, què…
D'acord, ja em pots deixar.
Us creieu molt amenaçadors, eh?
Doncs vinga, demostreu-m'ho.
Li agrada el pastís.
Filla.
L'Ellian
és la meva filla.
La nostra filla.
Mama. Papa.
Sou vosaltres?
- Oh, Ellian. - Ets la nostra filla.
Torneu a ser vosaltres!
Us he trobat a faltar.
La meva nena.
Ellian, amor.
Ellian, tenies raó.
Sempre han estat ells, per dins.
Majestats.
La princesa mai no ha deixat d'intentar ajudar-vos.
Ets increïble.
El llac de Llum.
És allà.
Som-hi.
Sí!
Hem arribat.
Hem arribat!
Entreu. S'hi està molt bé.
Sempre tornes a treure temes tancats.
No, ets tu.
Mai deixes acabar de parlar.
Si aguantés la respiració mentre acabes una idea, m'ofegaria.
Ja hi tornes, converteixes una discussió en un insult.
És clar, sempre és culpa meva, mai de ningú més.
- Sempre fas el mateix.
Això és el que va passar.
Ha estat tot culpa nostra.
La ràbia.
Vam deixar que ens consumís.
Què fan?
Vam deixar de fer-nos millors persones mútuament.
Ei!
Què espereu? Entreu.
Què passa?
Ellian,
recordes que ens discutíem molt, oi?
Totes les famílies discuteixen.
No així.
És el motiu pel qual ens vam transformar en monstres.
Entreu a la llum. Ho arreglarà tot.
No podem.
Què voleu dir? Que no voleu tornar a ser humans?
És clar que volem.
Però no volem tornar a ser les mateixes persones.
No ho entenc.
Ellian,
ja no podem estar junts.
No podem tornar a estar com abans.
Ellian, necessitem un moment.
La teva mare i jo hem de pensar què farem.
Potser podem trobar una manera de governar plegats.
Que què fareu?
Que què fareu vosaltres?
Ellian.
Així que heu acabat, i au, adeu-siau.
I jo, què?
Ellian, si us plau.
No teniu motius per seguir-ho intentant. I jo, què?
Després de tot el que he passat, tot el que he aguantat,
tot el que he hagut de veure.
I ara, jo, què?
- Ellian, has d'entendre… - No! Ja n'hi ha prou!
He hagut de créixer sola. Què me'n dieu?
Quan estava sola, perduda, espantada, on éreu?
Però he fet tot el que calia.
Ho he fet amb alegria.
L'amor havia de ser això.
Però ara, jo, què?
Ellian!
De què han servit els dies de soledat? Les nits sense dormir?
El caos, els mals humors, les males cares,
les baralles constants?
De què han servit la culpa, l'estrès, la impotència,
els dubtes i remordiments, la por?
- Ellian! - He fet el meu paper, ho he donat tot.
Tan bona, tranquil·la, dolça, valenta.
I ara que ho teniu tot resolt, això feu.
Penseu que somriuré i perdonaré? Doncs ja no.
Heu fet els vostres plans sense mi,
mai heu pensat en mi.
No!
Sempre pensant en tu i en tu.
I no en mi.
Ellian!
I jo, què?
Parlem, si us plau.
I jo, què?
Ellian!
T'estimem.
Paraules buides!
No us crec!
Si podeu deixar d'estimar-vos,
també em podeu deixar d'estimar a mi!
Pensa que no l'estimem.
Oh, no.
- Ellian! - Ellian!
- Els tenim! - Avanceu!
Endavant!
Soldats, no els deixeu escapar!
Vigileu!
No cediu.
- Enrere, bèstia! - Aguanteu!
Vigileu-los bé.
Endueu-vos les bèsties on no les tornem a veure mai més.
On és la princesa?
Bolinar, ves amb els soldats i busqueu a la vall.
Nosaltres tornarem enrere i buscarem als camps.
Oh, no.
Flinks, ataqueu!
- Princesa Ellian! - Ellian!
- Ellian!
Potser han trobat la princesa.
- Què està passant? - Ens han "flinquejat"!
Flink, vell amic, els reis necessiten la teva ajuda.
A l'atac!
Està alliberant els monstres!
Atureu-lo!
- Som-hi! - Vinga!
Atureu-vos! Nazara, general, som nosaltres.
La vostra reina i rei.
- Majestats. - Reina Ellsmere.
M'alegro tant que hagueu tornat. Però no sabem on és la princesa.
- L'Ellian és en aquella tempesta. - L'hem de salvar.
- Hem de salvar la nostra filla. - Us seguim, senyor.
Endavant!
Ja sabies que per dins eren ells?
Per què no m'ho has dit?
Se li havia menjat la llengua el gat, amiga meva.
- Ellian! - Ellian!
No podem tornar a estar com abans.
No podem tornar a estar…
No podem tornar a estar com abans.
Ellian!
Estem perdent la nostra nena.
Hem de fer alguna cosa.
La llum.
Sí.
- Ellian. - Estàs bé?
- Pensàvem que et perdíem. - Ellian, perdona'ns.
Pensàvem que tot això ens afectava a nosaltres,
i no a tu.
Estàvem tan capficats que només pensàvem en nosaltres,
i no en tu.
Ho hauríem d'haver sabut.
Però a pesar d'això.
Hem fet el que havíem promès no fer.
Ens hem oblidat de tu.
Tenies raó, Ellian.
Ho hauríem d'haver fet millor.
Hem oblidat calmar les teves pors.
Hem oblidat sentir el teu dolor.
Hem oblidat adonar-nos que paties tant estrès i pressió.
No sé ben bé com, però hem oblidat
que tu ets el primer, passi el que passi.
Hem oblidat dir-te que t'estimem tant,
i que sempre ho farem.
Fins que les muntanyes caiguin i desapareguin,
i les estrelles es tornin fredes i grises.
El millor que tenim ets tu.
I sempre ho ha sigut.
Ens sap greu haver-te fet sentir que no era així.
Tant de bo hi hagués una manera de tornar a estar com abans.
Però les famílies no avancen totes igual.
I com que no podem tornar enrere, és hora de tancar aquesta porta.
No tinguis por.
Tot anirà bé.
Ja sé que no podem tornar enrere i que les coses hauran de canviar.
Entre els tres, trobarem la manera de fer-ho.
No tornarem a brillar igual, i al principi serà estrany.
Però us estimo.
I vosaltres a mi.
Per sempre més.
Sense fi.
I això sempre serà
tal com era
abans.
Mama!
La meva nena.
Papa!
Ellian, amor!
UN ANY DESPRÉS…
Mireu, les coses han canviat força,
i he d'admetre que tenia els meus dubtes.
Però, la veritat,
els meus pares s'han esforçat, i la vida va força bé.
Un parell de canvis.
Per començar, la meva mare ara viu en aquella casa,
i el meu pare, en aquella.
I jo no netejo l'habitació en cap de les dues.
Sempre em renyen per això, i ja m'agrada una mica.
Oh, no.
- Princesa Ellian. - Nazara!
Sé que vaig prometre no fer servir la bengala avui,
però el rei i la reina us demanen una audiència.
Què?
Una de ben grossa.
Per molts anys!
Endavant, maca.
- T'hem enganxat. - Felicitats!
- És molt relax. - Sí, i clarament en petit comitè.
Dona-li el regal, Petit Joe.
Quiet!
Princesa, els meus millors desitjos.
Archimedes! No!
Les meves felicitacions, princesa.
Flink, amic meu, tinc una cosa per tu.
Et queda genial, Flink.
- Salutacions, princesa Ellian. - Oracles!
Et volem dir que estem molt orgullosos de tu.
Però si algú altre es converteix en monstre,
si us plau, no…
dubtis a avisar-nos.
Atenció, obriu pas.
Per molts anys, reina.
Mama! Papa!
Sabem que no vas poder volar tant com voldries l'any passat, i…
Hem pensat que aquest any, hauries de volar amb estil.
És la sella més guapa que he vist mai!
Nois, anem a estrenar-la!
- Ellian, a casa a les nou. - És el meu aniversari.
D'acord.
A les deu.
T'avisaré quan arribi a casa.
Això és el meu món.
- El medalló! - Té les seves coses.
Oh, no!
Però la nova normalitat, sorprenentment funciona.
I els meus pares,
estan separats.
Però som una família, amb els cors enllaçats.
Prou estrès, prou secrets.
Ja puc viure com cal.
Lliure per ser jo mateixa, ara que els meus monstres són pares.
Alçar el vol, fer coses guais,
contenta que siguin pares.
Segura i tranquil·la, a punt per volar!
Sabent que els meus monstres són pares.
Pares increïbles.
I seran els meus pares
per sempre.
Subtítols: Maria Riu Piñol