Hogy is hívták? Bradley? Nem.
Paul? TJ? Nem, senkit sem hívnak TJ-nek.
A húszas éveinkben folyton odalent kényeztetett.
Biztos csak éhes volt. De ezt most verd ki a fejedből!
Figyelj oda Steve-re! Mit mondott?
Mondhatni feminista vagyok.
A női szerkesztők is csak velem akarnak dolgozni a magazinnál.
Az újságírók sokszor szörnyen viselkednek.
Túlhajszoltak, alulfizetettek, és túl sokat tudnak.
- Szerintem eltértünk a tárgytól. - Nem, ez ide kapcsolódik, próbálom...
Teljesen összezavar, ha a szavamba vágnak.
A lényeg, hogy némi kettős mércét vélek felfedezni.
- Évek óta nem szexeltünk rendesen. - Mióta mellrákot diagnosztizáltak nála?
Aha, nem nagyon szexeltünk, amikor rákos lettél, és...
Mert a kopasz fejem az apádra emlékeztetett.
De már nem kell gondomat viselned. Meggyógyultam. Csak vágyj rám!
Kérlek szépen!
Most újra szeretné a dolgot, de persze én vagyok a hibás,
mert nem tudok hirtelen szexminátorrá változni.
Mi az?
A szexminátor?
A szexminátor lehet, nem így hivatkozik magára, ha tényleg szexminátor.
Na mindegy.
Jól ismerem a feleségemet. Bonyolult kapcsolat fűzi a szexhez.
És szerintem te igazából nem ezt akarod.
Szerintem nem is igazán tudod, hogy mit szeretnél.
Molly, ez maga szerint is így van?
- Szexelni akar Steve-vel? - Szexet akarok.
Baszki!
Steve-vel.
- Ez csupán a gyógyszer hatása. - A Tamoxifené.
Megakadályozza a rák visszatérését.
Csökkent nemi vágy a mellékhatása, ám Molly esetében ez a vágy
- még nőtt is. - Ez nem mellékhatás.
- De az. Dr. Pankowitz is megmondta. - Ő a maga orvosa, Steve?
- Mollyé. - Az enyém.
Én a tálcára raktam a telefonomat, ahogy azt kell.
- Kapcsold ki! - A kórházból hívnak.
Biztos a csípőm miatt keresnek. Felveszem.
Hangosítsd ki, Molly!
- Halló? - Kihangosítanád?
- Jókor hívom, Molly? - Igen.
Megérkezett a szövettani eredmény a csípőjét illetően,
és sajnos...
Baszd meg! Bassza meg!
Kurva életbe!
SZEX MINDHALÁLIG
MINDIG MEGÉRI DIÉTÁS ÜDÍTŐ
- Szia, cica, elvihetlek egy körre? - Szia!
Ilyen érzés valakit a mélybe lökni?
- Bocsi, rosszkor hívtalak? - Épp próbára megyek.
Te cigizel? Mentolosat szívsz? Ki vagy te, a táboros pasim?
Mi történt?
Emlékszel a szűnni nem akaró csípőfájdalmamra?
- Aha. - Kiderült, hogy rák.
Visszatért.
De te...
- Már eltelt két év. - Tudom.
Pedig szót fogadtál az orvosnak,
- bevettél minden gyógyszert, mégis... - Igen. Nem fair.
Nem akarok meghalni. Még meg sem szoktam az új cicimet.
Nem fogsz meghalni.
De igen. Csontáttétjeim vannak.
Gyógyíthatatlan.
Egy pillanat! Ne haragudj!
- Ne csináld már! - Bocsi, csak...
- Semmi baj, drágám! - Szerintem még most jön a java. Hadd...
Csak vicceltem. Kutya bajom!
- Tényleg? - Nem.
- Mi a fasz? - Nem tudom, miért mondtam ezt.
- Mi van? - Nem kezelem ezt túl jól.
- Mit művelsz? - Fogalmam sincs.
- Hogy mondjam el, hogy meg fogok halni? - Hát nem így kéne.
Kérlek, ne haragudj! Édes istenem!
De olyan jól nézel ki.
Ha haldokolsz, akkor miért van ilyen pozitív kisugárzásod? Csak úgy ragyogsz!
- Ez neked belülről fakad? - Nem tudom.
- Úgy összezavarodtam. - Mi folyik itt? Részeg?
- Megtudta, hogy haldoklom. - Dehogyis!
- Ezek emberi érzések. - Miért sír ilyen hangosan?
Én így sírok!
Színésznő. Erőteljesebben éli meg az érzéseit.
- El lehet innen menni! - Nem megyek.
A barátnőm a vásárlója. Magától vette ezt a fura üdítőt.
- Egy Mindig Megéri diétás üdítőt. - Nagyszerű.
Attól még nincs joga az üzletem előtt üvöltözni!
Ugyan ki maga, hogy két ember magánbeszélgetését...
Nézzenek oda!
- Vele nincs baj. - Őt hagyja ki ebből!
Rettenthetetlen. Nem fogja vissza magát. Imádom ezt a nőt.
Ó, te jó ég!
Normálisan viselkedem.
Mélyen érintett valami, pedig nem vágytam érintésre.
- Szóval menjen vissza! - Mit... Mégis hogy...
- Jól van. Maradjon! - Oké.
Csak fogja be, kérem!
- Azt mondta, maradhatunk. - Hallottam.
Kóstold meg ezt az üdítőt! Hihetetlenül pocsék az utóíze.
- Ez undorító. - Igen. De itatja magát.
Szörnyű.
- Mikor tudtad meg? - Húsz perccel ezelőtt.
- Micsoda? - Párterápia közben.
- Jókor hívom, Molly? - Igen.
Megérkezett a szövettani eredmény a csípőjét illetően,
és sajnos nem tudok jó hírrel szolgálni.
Magamon kívül voltam. Azt sem hallottam, amit az orvos mondott.
Nem voltam szomorú, csak táncoló hétéves kislányként láttam magamat.
Nagyon undok módon viselkedett velem.
Igazi kis gyökér volt.
Mindent tudott, és mérges volt az életem alakulása miatt.
Elszomorította, hogy Steve már hozzám sem ért.
Látta, hogy egész életemben féltem az érzéseimtől.
Akkor már kurvára dühös voltam rá.
És még táncolni sem tudott.
Leraktam a telefont, elmondtam Steve-nek, aki szánakozva nézett rám.
Talán nem is szánakozva, de...
Hívom a kórházat.
Megbirkózunk vele.
Izgatott volt.
De szívesen bebasznám egy bokorba.
Ha beteg vagyok, minden olyan egyszerű.
Hát igen.
Ő a gondviselő és a mártír, én pedig a betege, tehát hozzám sem ér.
Talán vak? Nagy bajok vannak vele, ha hozzád sem akar érni.
Persze támogatom a házasságodat. Ez egyértelmű.
Ott álltam Steve-vel szemben, amikor hirtelen
megjelent előttem egy emlék egy srácról, aki a húszas éveimben kinyalt.
Erre nem számítottam.
Fogtam a fejét. Magával ragadó volt. Éreztem a haját az ujjaim között.
- Ez az! - De ránk nyitottak.
El sem élveztem, mégis isteni érzés volt.
- Értem. - Szóval arra gondoltam,
hogy muszáj még egyszer átélném ezt.
Aztán átjöttem ide, a szemközti boltba.
Ide? Egyesen a terápiás ülésről?
Igen, onnan. Nézd csak, ott van dr. Anne!
- Te jó ég! Mit mond? - Gőzöm sincs.
- „Jól van?” Jól vagy? - Nem, szörnyen érzem magam.
Baszki, szól Steve-nek. Rejts el!
- Mi? - Rejts el!
Jól van, ezzel szerintem nem érünk célt.
Jaj, ne! Válassz mást!
- Jön Steve. - Oké, menjünk!
Hova megyünk? Hagyd azt!
- Álljatok meg! - Gyere!
- Nem fog szabálytalanul átkelni. - Megvagy?
- Miért vagyok ekkora? - Várj! Hadd beszéljek veled!
- Indíts, Nikki! - Jó.
- Közeledik! - Nikki, ne!
- Nincs indítógombom. - Istenem!
- Megoldom. - Felhúzod, elforgatod...
De beragad. Ja, és még valami...
- Szia! - Te jó ég!
Egy pillanat!
- Most inkább ne falj fel! - Mi?
- Mert... - Szia, Molly!
- Szia! - Szia! Bocs, nem láttalak.
- Mondta Nikki, hogy ideköltözött? - Persze.
- Bűnben élünk. - Ja.
Beadtuk a derekunkat.
- Igen. - Nagyinak egy szót se!
Nagyon megnyugtató a melled. Mint egy bögre forró tea.
Holnap Mahler hatodik szimfóniáját játssza a filharmonikusokkal.
Holnap Mahlert játszom.
Sose kérdezd Mahlerről, különben fura módon kezd el suttogni!
A Mahler-imádatomról mesélsz?
Mikor akartad elmondani, hogy összeköltöztetek?
- Szeretem őt. - Most ismerted meg.
- Már három hónapja. - Jól bánik veled?
Igen, és én is jól bánok vele. Ezért nem akartam elmondani.
- Bocsi! - Csak mondd, hogy kussoljak!
Kussolj!
Jó vele. Olyan más.
Noah nem rombolja az önbecsülésemet, és nem adja el a cipőimet a neten.
Ő a legnormálisabb srác, akivel valaha is csodásat szexeltem. Nézz oda!
Te mindenkivel csodásat szexelsz.
Egyszer a metrón is orgazmusod lett egy podcasttől.
- Igen. - Bűnügyi podcast volt?
Nem, valami híradós.
- Steve már három éve hozzám sem ért. - Mi van? Ne már!
Ez lehetetlen. Olyan sok idő telt el?
A melleim tele voltak rákkal, és a kemó miatt egy évig ment a hasam.
De akkor is. Hisz rólad van szó.
Biztos Steve az.
De úgyis megbocsát nekem, mert én vagyok a beteg, dughatatlan felesége.
Ő fog megmenteni.
Tessék!
De nem most.
Elmondod Gailnek?
- Mi Noah wifijelszava? - NagyDobra45. Elmondod Gailnek?
- Elutazott. Cikizzük a jelszavát! - Nem. Hova utazott el anyukád?
- Északra. - Hazudsz.
- Igen. Mesélsz a darabról? - Ne csináld ezt! Halljuk!
Miért bujkálsz Steve elől?
Miért nem akarod elmondani anyukádnak? Szeret téged.
- Tudnia kell... - Állj le!
Csinálok levest.
- Azt a finom zacskósat? - Még szép!
Ezért hívtalak olyan ritkán.
Pont egy ilyen nagy Shakespeare-darabról álmodtam gyerekkorom óta,
amikor úgy tettem, mintha nem New Jersey-ből származnék.
Ugyan, nem muszáj mindennap felhívnod.
Nem, ez így nincs rendjén.
Ilyen vagy 22 éves korod óta, te lüke.
Csak magával ragadott a munka.
- Az milyen? - Hagyjuk a picsába!
- Steve hülye könyvét is te intézted. - Kis híján Pulitzer-díjat kapott.
Senki sem vette meg, olyan lehangoló volt.
- Elvégre a klímaváltozásról szólt. - Egy hónapig nem tudtam szarni utána.
Túl szomorú voltam.
Oké, ez Steve lesz.
- Írogatott nekem. - Még nem.
- Apa, nyisd ki! - Szia, Winter!
Ő Winter, Noah lánya.
Szerdánként itt van, ami szuper.
- Winter, ő a barátom, Molly. - Apa?
- Most nézz rám! - Apa!
Félek tőle. Pedig aranyos.
- Nem hallottam. - Én meg laza vagyok.
- Tényleg. - Oké.
- Várj! Ne nyisd ki! - Jó.
Steve az. Nem jöhet be.
- Megcsalt? - Nem akar róla beszélni.
Kiújult a rákom, és nem gyógyítható.
- Te jó ég! Sajnálom. Fogalmam sem volt. - Semmi baj.
Ne nézz rám sajnálkozóan!
- Molly! - Beengedtem. Mi folyik itt?
- Bocs, hogy csak így berontottam. - Meg fog halni?
- Drágám, szerintem nem kéne... - Oké, Molly, menjünk!
Jól áll neki a düh és a blézer.
Hahó! Mi lesz?
- Nem, csak gyógyíthatatlan beteg. - Tehát meg fog halni.
Ne temess már!
Ne temesd már őt!
- Ti dohányoztok idebent? - Ti dohányoztok idebent?
- Ne már! - Kik ezek, apa?
- Molly! - Ezért nem akarok
- a random csajoddal élni. - Ez az!
- Nem random. - Az vagyok.
- Király! - Szeretem őt.
- Üdítőt iszunk? Remek! - Tanulnom kell, nem érek rá erre.
- Hagyjuk ezt! - Nem érdekel.
Dohányzás és stressz? Pont erre van most szükségünk.
Indulhatunk?
Nagyot csalódtál bennem. Ez szexi.
Mert ezek jót tesznek.
Utálod, hogy mindig mindent elrontok.
Tök jó, hogy most itt vagy.
Szia, Steve!
Nikki!
Hívtam a kórházat.
A holnapi orvosi konzultáció után fogad téged egy palliatív gondozó.
Segít megbirkózni az érzéseiddel.
Ennyi elég volt.
Újra sem lehet hasznosítani.
Kapsz gyümölcslevet.
Emlékszel, amikor dugtunk? Amikor még megdugtál?
Elvittél bulikba a barátaiddal, számomra ismeretlen könyvekről meséltél.
Elbizonytalanodtam, kötekedni kezdtem. Haza kellett vinned.
Most az a legfontosabb számomra, hogy minél tovább életben maradj.
Szóval semmi koffein, semmi cukor és semmi zöld lötty.
Étkezési naplót fogunk vezetni, és megszabjuk, mikor kell lefeküdnöd.
Molly!
- Nem akarsz tovább élni? - Leszopni akarlak.
Oké.
- Sajnálom. - Nem baj.
- Ne haragudj! - Semmi baj.
Nem baj.
Semmi baj.
Mi van, ha ez életem utolsó szexe? Egy félbehagyott szopás, amitől elsírta magát.
Semmi baj.
- A melled tehet róla. - Tessék?
Amikor hozzáérek, az emlőeltávolítás jut eszembe,
és az, hogy elveszíthetlek.
- A cicim a halált juttatja eszedbe? - Igen.
Nem értem ezt az egészet.
Miért akarsz leszopni?
Elég fura annak fényében, hogy mi történt veled.
Ne haragudj, de a gyerekkori traumád...
Te „trómának” mondod a traumát?
- Tessék? - Mondd csak ki!
- Trauma. - „Tróma”.
Ezt így kell mondani. Istenem! Csak arra akarok kilyukadni...
A rák előhozta a régi traumáidat.
A visszatérése pedig rátehet még egy lapáttal.
Ez tipikus elkerülő magatartás, amiről beszélni sem tudsz.
Anyám pasija rávett, hogy leszopjam hétéves koromban.
- Tessék, beszéltem róla! - De nem dolgoztad fel.
- Az mit jelent? - Jól tudod azt te.
Honnan tudod, mikor dolgoztad fel?
Tudod, mit jelent.
Tíz perc múlva CNN-interjúm lesz.
Nem tudtam átszervezni.
Ki vagy te?
Ismersz egyáltalán?
Megkeresnéd azt az interjút a családdal meg a kisbabával?
Persze.
Ez nekem köszönhető? Eltaszítottalak magamtól?
Téged foglak utoljára látni a halálom előtt?
Pocakosnak tűnök ebben a felsőben?
Jól van. Nos...
szerettem volna...
- sajnálatomat kifejezni. - Köszönjük, doktor úr!
Mondj valamit!
Hosszú út áll előttünk.
Mit gondol, mikorra körvonalazódhat a kezelési terv?
- Hamarosan. - Mit akarsz?
Mire vágysz most?
Szóval...
Mondj már valamit! Rajta!
Muszáj továbbra is szednie a Tamoxifent?
- Nem. - Durva mellékhatásai vannak.
- Miféle mellékhatásai? - Elég! Nem...
Mi az?
Nem neked kell... Ő az én orvosom.
- Oké. - Elnézést!
Ez a negyedik stádium betalált.
- Fejezd be! - Mit?
- Ez az én életem és az én halálom. - Jó.
- Én inkább... - Maradjon csak!
- Bántani akarsz? - Ez nem rólad szól.
Hanem arról, hogy mit akarok és mit érzek. Szeretnék érezni dolgokat.
Ezt hogy érted?
Feleslegesen vagyok itt.
Nincs szükségem palliatív ellátásra. Nem holnap fogok meghalni.
A palliatív ellátás arra koncentrál, hogy lehet együtt élni ezzel.
A mentális támogatás és a fájdalomkezelés a munkám.
Amikor tényleg haldoklik, akkor is számíthat rám.
Tudom, nyálas dolog, de mindenkinek van bakancslistája.
Merni kell nagyot álmodni! Másszon hegyet, egyen csípőset!
- Görkorcsolyázzon! - Csontrákom van.
- Csak példaként hoztam fel. - Ha megtanulnék görkorcsolyázni...
- Bálnák? - Nézze...
- Látott már bálnát? - Még túl fiatal vagyok. Ez nem ér.
Semmit sem kezdtem még az életemmel, és fogalmam sincs, mit szeretnék.
Sosem...
Nem is volt még mással orgazmusom. Most pedig meg fogok halni.
Jól van.
Molly!
Figyeljen!
Már van is egy tétel a listáján.
„Orgazmus mással.”
Jól hangzik?
Az micsoda?
Szeretem a bőrt.
Kérdezd meg!
Bejön magának a bőr?
- Szeretem, ha megkötöznek. - A csuklóját és a bokáját?
A lábaimat.
- Milyen érzés? - Örülök, hogy nem azt kérdezte, fáj-e.
Egészen...
euforikus.
Érdekli az ilyesmi?
Elkezdhet felfedezni új dolgokat.
Vár magára a nagyvilág, Molly. Ha kíváncsi rá.
Elhagytam Steve-et.
Oké.
Nem akarok mellette meghalni.
- Baszki! Jól van. - Inkább melletted halnék meg.
De nem erőltetem rád.
Ha túl sok lenne számodra, hogy...
Vágjunk bele! Halj meg mellettem!
Köszönöm!
Köszönöm szépen!
Jaj, drágám!
Az istenit! Ezt a seggemben is éreztem! Ez egy kórház, baszd meg!
- Máshol dudáljon! - Álljon el a kocsijával, kérem!
A barátommal beszélgetek, aki most hagyta el a férjét.
- Várna egy kurva percet? - Ki nem szarja le?
- Istenem! - Haza kell jutnom.
Itt vagyok valakivel. Nem én nyomom a dudát.
- Nem én kiabálok. - Álljon arrébb!
- Támogatok egy beteg embert. - Leszarom.
- Majd én elintézem. - Fel ne álljon!
Maradjon ott! Elnézést!
Menj, siess!
Ez a maga hibája! Faszkalap!
Rajta, szállj be!
Szállj már be!
Nyomás!
MOLLY KOCHAN ÉLETE ALAPJÁN
BÁRMILYEN EGYEZÉS A VALÓSÁGGAL CSUPÁN DRAMATURGIAI CÉLT SZOLGÁL
A feliratot fordította: Fekete Márk