У 1882 році метеорологи розробили новий спосіб вимірювання сили вітру.
Шкалу Бофорта.
Вона має дванадцять балів, від штилю до урагану.
Шторм затуманює розум і змушує весь світ зникнути.
Якби я знала, що шторм породжує такі почуття,
то вижидала б його раніше.
То он як це виглядає, коли знаєш свою роль?
На місці директора Лексінґтона я не був би радий,
що організаторка вечірки дозволила собі відволіктися,
коли в залі панує такий безлад.
Тобі слід піти глянути.
Гаразд.
Ходімо.
Сідай у авто. Негайно.
Вітаю.
Лідіє.
Макстон-хол — СВІТ МІЖ НАМИ
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ МОНИ КАСТЕН «ВРЯТУЙ МЕНЕ»
Запобіжник вилетів?
Можна й так сказати.
Рубі, Лексінґтон ліворуч.
Сер, один із кабелів живлення послабився.
Електрична система не нова.
Я думав, це ваша чергова помилка.
Але бал — це успіх, внески надходять,
а гості ще не розійшлися.
Я вже надіслав оригінал у приймальну комісію Оксфорду.
Його буде додано до вашої заяви.
Дякую, сер.
Міс Белл.
«Рубі Белл, яка вже два роки відвідує наш заклад,
є відмінною кандидаткою для Оксфордського університету,
і була б надбанням...»
Гаразд. Зробімо групове фото комітету для залу слави.
Те, що ви скоїли, — це найбільша образа, якої ви двоє мені завдавали.
Дочекалися найважливішого моменту десятиліття для Бофортів,
щоб улаштувати підміну, наче в якомусь низькопробному фільмі.
Після всього, що ти нам заподіяла,
тобі не забракло нахабства з'явитися сьогодні представляти компанію?
Ти знаєш, що про колекцію я знаю все.
Промову я знаю ідеально.
Це не змінює того факту, що все, чого ти торкаєшся, псується!
Ти змалку
завжди хотіла бути першою.
Та ніколи не розуміла, що потрібна дисципліна.
Без мене не було б і пресконференції.
Пощастило, що я перехопив тебе, перш ніж ти зайшла до конференц-зали
і знищила єдину хорошу річ, яку зробила для цієї сім'ї.
І це повертає нас до тебе.
Наш Казанова.
Наш самозваний Ромео,
якому начхати на родинні справи, які не вписуються в його розклад.
Який на колінах благає про кляті тренування з лакросу,
та навіть одного вечора послухати не може,
коли ми його про щось просимо!
Що таке?
Хочеш щось сказати?
Будьмо!
За Рубі й за Оксфорд!
За Оксфорд!
Не віриться, що Лексінґтон дав тобі рекомендаційний лист.
Я свій отримав від міс Г'ю. Ледве впросив її.
Я зараз повернуся.
Так, звісно, Рубі.
До зустрічі, Рубі.
Містере Саттоне.
Можна?
Так, звісно.
Схоже, я вам не подякувала.
Подякувала?
Мені?
Без вас я тут і тижня не затрималася б.
Ви завжди були зразком для мене.
Оксфордський учений з меншого містечка, ніж я.
Я не здамся, доки не здобуду того, чого хочу.
Обіцяю.
Ну, Джеймсе. Що скажеш?
Чи ти відкриваєш рота
лише для того, щоб запхати язика до рота нової подружки?
Як ти уявляєш собі майбутнє з цією особою?
Хочеш переїхати до цієї халупи в Ґормсі
й щодня возити свого тестя у візку?
Ти за нею стежиш?
Ця дівчина завжди буде лише пройдисвіткою,
яка в ліжку прокладає собі шлях, не досягнувши нічого самостійно.
- Я не дозволю... - Закрий рота.
Перепрошую?
Якщо скажеш про Рубі ще слово...
Можна мені поговорити з сином?
Я зібрав інформацію щодо Рубі Белл.
Я знаю, що через інвалідність її батько залежить від прибутку дружини.
Я знаю, що кредит матері перевищується щомісяця,
бо її нещасна пекарня не приносить грошей.
Знаю, що деякі фото в блозі її сестри порушують авторське право.
І що вони за 18 років не оплатили будинок, у якому живуть.
Ти більше ніколи не спілкуватимешся з цією дівчиною.
Лише один дзвінок від мене — і вона втратить стипендію.
Я подбаю, щоб її сім'я шукала соціальне житло,
а Оксфорд зачинив двері перед її носом.
Я зруйную її життя вщент.
РУБІ — ЯК ДОЇХАВ ДОДОМУ? ТАТО НЕ ДУЖЕ СЕРДИВСЯ?
ПРОЧИТАНО — ВЧОРА, 23.58.
- Можна тут швидко пропилососити? - Так.
Ось і вони. Незрівнянні й незабутні близнюки Бофорти.
Лідія Бофорт має нахабно чудовий вигляд, як завжди.
Цей спопеляючий погляд ліцензований?
До зустрічі, дурні.
Так.
О капітане! Мій капітане!
Це Елейн здуріла, чи тебе побив Алістер?
- Наштовхнувся на двері. - Ясно.
Чув, ти вчора був на балі.
Чому не заскочив? Ми напилися в бібліотеці.
Ми все надолужимо. Сьогодні? Схоже, Сирилу це не завадить.
Хто б казав.
Так. Підемо після четвертої пари й заплануємо щось.
Лише не як востаннє.
Поговорімо?
Тут? У школі?
- Перед усіма? - Пізніше. У тебе вдома.
Нецікаво.
Ну ж бо. Прошу.
Люди!
Що скажете? Ви за?
- Хочете влаштувати вечірку? - Так.
- Я ще не відійшов від учора. - Отже, побачення минуло добре?
Це ж останній рік разом. Що ти запланував, Сириле?
- Дуріти й розважатися. - Що? Я не почув.
- Дуріти й розважатися! - Саме так.
Розважаймося. Ми ж ідемо на вечірку?
Джеймс Бофорт, якого я знаю, повернувся.
Де ти його ховав останні кілька тижнів?
Відростив яйця знову.
- У тебе все гаразд? - Насправді просто паскудно. А в тебе?
Я ігнорую свого таємного хлопця, щоб він звернув на мене увагу.
- Працює? - Звісно, завтра одружуємося.
Лідіє?
Усе гаразд?
Так.
Що сталося?
Мені час на заняття.
Давай утечемо.
- Що? - Ти сказала, що втечеш зі мною.
Ти десь учитимешся, а я знайду роботу.
Ти не хотів.
- Сказав... - Забудь, що я казав.
- Я більше не можу. - Це ти кажеш зараз.
- Потім скажеш про обов'язок... - Я тебе кохаю, Лідіє.
- Це не змінює... - Кохаю, Лідіє.
- Ти любиш цю роботу. - Я тебе люблю, Лідіє.
Утечімо звідси.
Куди?
Обирай.
Ти збожеволів.
Приходь у четвер о п'ятій у кафе, і ми все обговоримо.
- Рубі? Агов? - Що?
Я сказала, що Оксфорд розсилає запрошення на співбесіду.
Джесса вже отримала сьогодні.
- Справді? - Так, Джессалін.
Усе гаразд?
Макстон-хол!
Містере Г'юзе, можна в туалет?
Не зупиняйтеся!
Ну ж бо.
Джеймсе.
Твоя дівчина прийшла.
Рубі!
- За ним! - Продовжуйте!
Зроби її, тигре.
Уперед! Рухайтеся! Ще трохи!
Ну?
Зніми цю річ, будь ласка.
- Що сталося? - Ти про що?
Поводишся, наче виродок.
Невже?
Годі клеїти дурня — поясни, чому ти мене ігноруєш?
Продовжуйте!
Це був такий план?
Підчепити Рубі, щоб та замовила Лексінґтону слово?
Уперед!
Що сталося ввечері?
- Нічого. - Твій тато розсердився?
Це він зробив?
Не думай, що хоч щось знаєш про мою сім'ю.
Що?
Думала, що ми бігатимемо луками, тримаючись за руки?
То лише поцілунок.
То більше за поцілунок.
Невже ти повірила, що такого, як я,
може зацікавити така, як ти?
Чому ти так поводишся?
Шкода, що ти не зрозуміла, що це було.
Час повернутися до того, як усе було раніше, Робін.
Рухайся. Так. Дуже добре.
Нумо, хлопці! Уперед!
КАФЕ «МАНОС» ГРЕЦЬКА КУХНЯ
Рубі.
Можеш підійти?
Що таке?
Що це?
Сонечку?
- Я не можу. - Не йди.
Припини це, прошу.
Це для підйомника.
- Ще трохи... - Не потрібні мені твої гроші.
Сонце...
Ти й так стільки взяла на себе.
Це наш обов'язок. Не твій.
То це все брехня?
Хіба ми не сім'я, яка допомагає одне одному?
Звісно, так і є.
Я не дозволю тобі гнути спину заради мене.
То я не можу зробити свій внесок?
Як би я цього не хотіла,
навіть якщо це єдине, чим я можу спокутувати...
Що спокутувати?
Не вдавай, що це не моя вина, що тобі потрібен той підйомник!
Рубі?
Усе гаразд?
Привіт, мамо.
- Джеймсе. Агов. - Привіт.
Нумо, уставай.
Ходімо.
Ну ж бо.
Що сталося?
Рен. Це все Рен на лакросі.
- То був ціпок. Він дав мені ціпком. - О боже.
Ходімо, укладу тебе в ліжко.
Мамо?
Так?
Ти ніколи не хотіла бути іншою людиною?
Певно, усі інколи хочуть.
Ти була нещасливою?
Я...
Я була нещасливою в коханні.
Мабуть, усі досягають миті в житті,
коли вони більш-менш знають, ким є,
і припиняють ганятися за тим, що не годиться для них.
Я віддалася роботі.
Я стала матір'ю.
А він?
Він пішов іншим шляхом.
Іноді люди роблять одне одного нещасливими, хоч і кохають дуже сильно.
І краще...
Краще відпустити.
А якщо відпускаєш, і дуже болить?
Ми здатні на більше, ніж гадаємо, якщо робимо те, що вважаємо правильним.
Поспи трохи, гаразд?
Добраніч.
Оксфорд, трясця!
Круто!
Мене запросили.
- Усе гаразд, Рубі? - Так, звісно.
Листа досі немає?
Слухайте, ви готувалися до вступу так сумлінно, як ніхто інший.
Ви отримаєте запрошення. Майте терпіння.
Дихання допомагає.
Дякую.
Агов.
А ось і наша русалонька.
Непогано тримаєшся після відмови.
Шкода, що я це пропустила. Кажуть, було видовищно.
«Джеймсе.
Джеймсе. Чому?
Чому ми не можемо бути разом?
Джеймсе...»
Знаєш, якщо хтось одразу не розумів, що нічого не вийде,
то він просто сліпий або дурний.
Як скажеш, Елейн.
Забирай його.
Він твій.
ІДИ ДО ДУПИ! ДЖЕЙМСЕ
Р.ДЖ.Б.
Усе гаразд?
Зосередьмося на навчанні. Не у всіх є друзі-вчителі.
Між нами з Ґрехамом зовсім не те, що ти думаєш.
Я нічого не думаю.
Ти гадаєш, що я спокусила вчителя. Чи що він мене спокусив.
Враховуючи, що я прийшла до тебе, коли Рубі нас застала,
дивно, що ти ніколи не питав, що між нами відбувається.
Ми не все розповідаємо одне одному.
Ми писали одне одному електронки. Упродовж багатьох місяців.
Він перший, хто захопився мною, ще не знаючи мого імені.
Я лише знала, що він практикант. Більше нічого.
З ним першим я розмовляла, коли прокидалася,
і йому останньому бажала доброї ночі.
Не знаю, чого саме я очікувала під час першої зустрічі,
але раптом переді мною з'явився цей чоловік.
Я знала — тато перетворить моє життя на пекло, як дізнається.
Та в душі розуміла, що це неважливо.
Я покохала його, ще не бачивши.
Коли Ґрехам отримав роботу в Макстон-холі, ми знали, що це кінець.
Ситуація, на яку натрапила Рубі,
була своєрідним рецидивом.
Ти дозволила собі почуття. Початківці помиляються.
- Ми жалюгідні. - Емоційно скалічені нездари.
Ганьба імені Бофорта.
Так. Принаймні ми не самі.
Ні.
Не самі.
Це я тобі обіцяю.
Джеймсе.
Ти йдеш із нами?
ҐРЕХАМ ДЕ ТИ?
Містере Саттоне.
Міс Бофорт.
Гарний був день?
Піраміда з печива мала сьогодні 20 поверхів.
Я побила власний рекорд.
- Мені шкода, що я... - Мені теж.
Я...
Я багато думав про те, що ти сказала.
Наша сім'я справді ідеальна в багатьох аспектах,
та не тоді, коли обговорюємо болісні речі.
Я хотів подякувати за те, що ти робила.
Після нещасного випадку ми так намагалися триматися,
що навіть не поговорили про те, що сталося.
Нещасний випадок вплинув не лише на мене.
Він вплинув на всіх вас, він має наслідки для всіх вас.
Його б не сталося, якби мене не було.
Ти цього не знаєш. І тоді тебе не було б.
Нащо мені ті ноги, якщо тебе немає?
Це моя доля.
Це мій власний шлях.
І моє життя...
Моє життя вдалося.
Я вдячний за кожну мить.
Стоячи чи сидячи.
Ясно?
Я хочу докласти частку до підйомника.
Витрачай гроші на фільми, дискотеки й таке інше.
Краще я вижену тебе за двері, як справжні підлітки.
Гаразд. Домовилися.
- Рубі? - Що сталося?
Це прийшло тобі.
ОКСФОРД
- Ну ж бо! - Читай уголос.
«Шановна Рубі Белл, з радістю повідомляємо вас, що ви...»
Покажи-но, що маєш.
Ти на ньому лежиш.
Ой.
Ну?
Десять з десяти балів Оксфорду.
Я її зібгала. Дай-но швидко попрасую.
Знаю, що це ідеальний час для помсти,
але тобі пощастило, що я тебе дуже люблю.
Тримай.
Хтось хоче купити ту сукню, про яку ми не говоримо.
- Ти її перешила? - Думаю, продам за 500.
Купимо татові підйомник.
Ні!
Маю для тебе дещо, поклади у валізу.
Нехай принесе тобі стільки ж удачі, скільки мені.
Твій дідусь пишався б тобою, як і ми.
Хіба це не варте подяки або хоча б трохи поваги?
Дякую, що збільшила вантаж сентиментів
та очікувань на моїх плечах.
Тривога — це частина всіх важливих подій.
Наступного року, ідучи університетом, ти сміятимешся з цих переживань.
- Тобі сподобається Оксфорд. - А якщо ні?
Це щось змінить?
- Ти про що? - Якщо я зненавиджу університет?
Чи скажу, що хочу кинути навчання.
Що не хочу бути обличчям «Молодого Бофорта».
Чи мати хоч щось спільне з компанією.
Що тоді?
Ти маєш доступ до одного з найкращих університетів світу.
До керівництва однієї з найповажніших компаній країни.
Цей острівець безпеки завжди з тобою.
У тебе є шанс стати одним з найкращих.
Ти не усвідомлюєш свого щастя.
У кожного своє власне щастя. Ти сама казала.
Гаразд.
Якщо це не те, чого ти хочеш, тоді що тобі треба?
Шанс з'ясувати самостійно.
Джеймсе, ти такий молодий.
Я не хочу, щоб ти змарнував можливості, які ми тобі дали.
Я ніколи не розуміла своїх батьків, але сьогодні я їм дуже вдячна.
Адже Бофорт — це мій дім, моя історія і...
Тому це все має автоматично стати моїм.
Твої батьки вчилися в Оксфорді, ти теж, а тепер і я маю там учитися.
Ти очолила компанію. Я теж маю стати на чолі компанії.
Можеш іти собі.
Я не перетну межу.
У моїх генах цього немає.
ПОЗИТИВНИЙ НЕГАТИВНИЙ
Усе гаразд, рідна?
Про тишу перед грозою написано купу книжок.
Та ні слова про те, що буває опісля.
Про мить, коли шум стихає, і ми лишаємося сам на сам з тим, що накоїли.
Про оглушливу тишу.
Є люди, які мають своєрідний компас.
Люди, які кажуть потрібні речі в потрібний час.
Чинять правильно.
І відчувають, що треба.
Такі люди знайдуть щастя. Що б життя не приготувало для них.
Так, для реєстрації ідіть прямо, потім ліворуч.
І одразу побачите.
Гаразд, круто. Дякую.
Перепрошую.
Потрібна допомога?
Ні, дякую. Я впораюся.
Ну ж бо.
Дякую.
Без проблем.
Ти приїхала на співбесіду?
- Гуртожитки... - Прямо, а потім ліворуч.
- Дякую. - Прошу.
Радий знайомству.
А ще є інші люди, чий компас зламаний.
Хто приймає неправильні рішення в ту мить.
І єдиний спосіб не втратити глузд...
дивитися просто вперед.
Не озираючись.
Надійний спосіб. Якщо можеш до нього вдатися.
Переклад субтитрів: Олена Скібіцька
Творчий керівник Юрій Лаховський