За статистикою, олімпійські медалісти виконують три правила,
коли готуються до змагань.
Достатньо сплять...
Старанно готуються...
І за всяку ціну уникають відволікань.
ОРГАНАЙЗЕР
Тут століттями навчалися Нобелівські лауреати, голови держав,
письменники й науковці.
Я можу стати однією з них.
Моє майбутнє чекає за цими стінами.
Я роками чекала цього дня.
І ось він настав.
- Вітаю. - Привіт.
- Салют. - Салют.
- А ти... - Джуд.
Рубі.
- Привіт. - Привіт. Лін, вітаю.
МАКСТОН-ХОЛ — СВІТ МІЖ НАМИ
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ МОНИ КАСТЕН «ВРЯТУЙ МЕНЕ»
- Боюся все спаскудити. - Маячня.
Навіть як наблюєш у смітник професора, тебе візьмуть.
Твоя ж мама вчилася разом з ним?
Схоже, доведеться докласти зусиль, щоб нас взяли.
Може, не так усе просто. Вище носа.
Агов, Алістере, зачекай!
Готовий?
Звісно.
Заходимо, нас приймають, виходимо. Нічого складного.
Мене звати Джуд, я другокурсник у коледжі Святої Гільди в Оксфорді.
Я допоможу вам у процесі вступу.
На першій співбесіді
перевіряють навички критичного мислення
і вміння висловити думку на певну тему.
На другій
вони хочуть бачити, як ви працюєте під тиском.
Третя й завершальна співбесіда присвячена вам.
Вона покаже, чи ви гідні Оксфорду.
Ця найважливіша.
Перший раунд починається за 45 хвилин.
Тож у вас є час переглянути свої конспекти, може, навіть перекусити.
Ви хвилюєтеся, але ж ви тут.
Отже, вам раді в Оксфорді.
Головне — не заважайте собі самі.
Я називатиму ваше ім'я. Гаразд?
Рубі Белл. Свята Гільда.
Щасти.
Агов.
Не треба хвилюватися.
Ти впораєшся.
Ти не хвилювався?
Хвилювався? Удесятеро гірше за тебе.
Та мене прийняли.
До зустрічі.
Дякую.
Міс Белл, ми раді, що ви прийняли наше запрошення.
Дякую. Я дуже рада.
Чудово. Тоді почнімо.
Кілька років тому в «Нью-Йорк таймс»
одна колонка стверджувала,
що британська монархія — марнотратний анахронізм.
Чи має право на існування наша подвійна система монархії
та парламентської демократії,
чи нам слід стати республікою?
Тут можна розглянути дві точки зору.
З одного боку, існує думка, що монархія
дарує стабільність, принаймні символічно.
З іншого боку, великі суми коштів,
що фінансують цей символ, викликають сумніви.
Враховуючи, що всі країни з іншими формами правління процвітають.
Прошу, продовжуйте.
Ринок базується на гіпотезі, на факті,
що майбутнє не таке передбачуване, як нам хотілося б.
Але прибуток отримується тут і зараз,
а успішна бізнес-модель вдало це використовує.
Дякую, містере Бофорт.
Яблуко від яблуні недалеко падає.
Пам'ятаю, ваш батько був найкращим у своєму класі в Бейлліолі.
Він був далеко попереду всіх зі своїми знаннями й амбіціями.
- Як минуло? - Ти перша.
Дуже добре, на мою думку.
З ними цікаво розмовляти.
Я цитувала Платона...
Вони хоча б не дивилися злісно.
У мене був професор з густою монобровою,
наче в сердитого містера Біна.
Я постійно на неї зиркала.
- Він помітив. - Ні.
Агов.
Як перший раунд? Добре?
- Добре. - Так.
Бачу, що ви трохи заспокоїлися.
Увечері о 20-й? По-оксфордськи?
Так!
Представляю вам славнозвісний паб «Торф'яний шинок».
Сюди заходила Елізабет Тейлор,
Оскар Вайлд і навіть сама Залізна леді, коли тут училася.
Гляньте, є місця. Ходімо.
Хто це в нас тут?
Схоже, щось відбувається.
Ось і вони.
Фірмовий напій. Усі в Оксфорді мусять спробувати.
«Кросс-Кійз».
Я б теж скривився, якби мені принесли води.
Спробуй, це 18-річне віскі.
Щось сталося?
Вибачте...
Чув, що бармени підписують угоду про нерозголошення, влаштовуючись сюди.
Серйозно?
Уперше в мене теж було таке обличчя.
А наприкінці вечора я бігав містечком напівоголений, декламуючи вірші.
Пропустімо цю частину, якщо твоя ласка.
Залишимо її на час, коли станете студентками. Будьмо.
О боже!
Справді міцне.
Мені треба подихати. Даси мені сумку?
- Халепа! - Тебе легко прочитати.
Хто б казав.
Усе гаразд?
Це риторичне запитання?
Ти хвилюєшся через співбесіди?
Байдуже мені на співбесіди. Однаково не потраплю до Оксфорду.
Чому?
Ти двічі ставала кращою за мене в класі.
- Якщо тобі щось треба... - У мене затримка два місяці.
- Це... - Знаю, залишити — божевілля.
Я ще нікого так не кохала, як його.
І її теж уже люблю.
Кляті гормони.
В Оксфорді є гарні програми для матерів.
Я знаю, бо шукала стипендії.
Джасінда Ардерн народила дитину, очолюючи країну.
Нехай ми не подруги,
та я бачу, яка ти в школі.
Як ти трималася під час...
Якщо хтось і може впоратися, то лише ти.
Починаю розуміти, чому він не може тебе забути.
З тобою все здається можливим.
Хай би яке паскудство не сталося.
Ти про що?
Ти знаєш, як сильно він страждає?
Він мене покинув.
Іноді найбільший доказ кохання — відпустити когось.
Олімпійський рахунок після дня в Оксфорді: сон — нуль. Відволікання — десять.
Молодець, Рубі Белл.
Ти їх ошелешила вчора. Усе буде чудово.
ІНФОРМАЦІЯ ДЛЯ АБІТУРІЄНТІВ
Скільки людей у цій кімнаті?
Якщо брати пряме сприйняття основою для дискусії, як у моделі Ґібсона,
я б сказала, що сприймаю два об'єкти, не враховуючи мене.
Отже...
очевидна відповідь — три.
Спробуйте ще раз.
Скільки людей у цій кімнаті?
Агов.
Усе гаразд?
Ти мала кепський вигляд.
Усе гаразд. Не хотіла розважатися.
Мабуть, це стрес.
Я теж радітиму, коли все буде позаду,
і ми продовжимо там, де зупинилися, розумієш?
Радітимемо ще року свободи.
А не сидітимемо й навчатимемося без кінця. І заради чого...
Лідіє?
Що ти сказав?
Радий, що повернемося додому, і на рік усе знову стане нормальним.
Що?
Хіба зміни — це обов'язково погано?
Це залежить від змін, еге ж?
- Як співбесіда сьогодні? - Гадаю, я не впорався.
Надто багато випив учора.
Ти знав, що фрезії — це символ довіри?
Знаєш, я...
Я думав, якщо дам Кешаву трохи простору, тоді...
він матиме час у всьому розібратися.
Натомість він намагається іти шляхом, визначеним батьками абощо.
Кидається в обійми Камілли...
Чомусь він не хоче визнати реальність.
І...
я думаю про те, що не варто було його відпускати.
Хай йому грець, не слід було відпускати.
Навряд чи в тебе був вибір.
Вибір є завжди.
Можна боротися або здатися.
Не розумію, чому люди
до всирачки бояться бути собою.
Сяду в останньому ряду й просплюся з похмілля.
- Ти хотів тут сісти? - Усе гаразд.
Що ж, вітаю вас на сеансі запитань і відповідей студентів.
Я заманив сюди кількох однокурсників,
пообіцявши напої та смаколики.
Більшість із них голодні й почуваються обдуреними.
Та, сподіваюся, кілька відповідей ви отримаєте.
Починайте.
Наскільки інтенсивне тут навчання?
- У вас є час на особисте життя? - Ніло?
Порівняно з іншими університетами тут, мабуть, інтенсивніше.
Це правда, але часу на особисте життя вистачає.
Ще запитання?
Ви підтримуєте зв'язок з іншими коледжами Оксфорду
чи тримаєтеся осторонь?
Хочу знати, чи мушу негайно попрощатися з найкращою подругою.
Коледжі зазвичай тримаються осторонь.
Тож той, хто обрав, скажімо, Бейлліол,
зазвичай має мало спільного з тими,
хто навчається в Святій Гільді.
Авжеж. Бейлліол — елітний коледж.
А ось і приклад того, як говорять студенти Бейлліолу.
Дякую. Ще запитання?
Який у тебе бал?
- Перепрошую? - Хочу переконатися, що ти
достатньо кваліфікований повчати нас.
Тут є люди з нормальними запитаннями.
Не позбавляй їх слова, не марнуй час на некваліфіковані коментарі.
У тебе проблеми?
Знаєш, страшно, що ти зненацька заговорив, як він.
- Хто? - Як тато.
- Гаразд. Може, ви хочете... - Стули пельку, блазню.
- Облиш його. - Завадив першому побаченню?
Нащо ти сюди прийшов?
Ти хочеш до крутого Бейлліолу, але не вдавай, що це твоє рішення.
- Що? - Це твоя стратегія.
Принижуєш і відштовхуєш усіх,
щоб ніхто не помітив, що ти просто боягуз,
який стане маріонеткою, щоб не відстоювати свої бажання.
Рубі!
Ти вже кілька тижнів ігноруєш мене.
Не зраджуймо традиції.
А якщо ти маєш рацію?
Я дозволяю вирішувати за мене,
роблю непростимі речі, брешу, приховую почуття.
Та не тобі мене засуджувати, бо я це роблю для тебе.
- Що ти таке кажеш? - Забудь.
Розкажи, а не говори загадками. Ти мене з розуму зведеш!
Це ти мене зводиш!
Знаєш, що ти зі мною зараз робиш?
Думаєш, мені легко бачити тебе, чути твій голос?
Ти не можеш мене кинути, образити перед усіма,
а потім вдавати, що я не так зрозуміла.
Я не можу, Рубі.
Мені прикро, ясно?
Тоді чому ти тут?
Чому говориш зі мною?
Бо я... Тому що...
Не знаєш, бо сам не знаєш, чого хочеш.
Ти нічого не знаєш!
Я добре знаю, чого хочу.
Тоді чому не борешся за це?
Бо нікого не цікавить те, чого хочу я.
Мене цікавить.
Завжди цікавило те, чого ти хочеш.
Невже ти повірила, що такого, як я,
може зацікавити така, як ти?
Рубі? У чому річ?
Вибач.
Чому?
Що взагалі сталося?
Батьки побачили, як я змінився через тебе.
Тато побачив у тобі загрозу.
І він мав рацію.
Він присягнувся, що зруйнує твоє життя.
Я не захищу тебе від нього.
Ти заслуговуєш на людину, яка тебе захистить,
і сім'ю, яка буде тобі рада, а я цього не маю.
І нічого не запропоную, окрім проблем, яким і сам не даю ради.
Чому ти не сказав?
Не тобі вирішувати, упораюсь я чи ні.
Він міг тебе скривдити.
Я його не боюсь.
Як ти це робиш?
Ти не знаєш, на що він здатний.
Я не хочу...
Я не зможу...
Джеймсе.
Жодних таємниць.
Жодної брехні.
Обіцяю.
Що ти робиш?
А що роблять пари, у яких є довіра?
- Пари? - Ну, ти ж не хлопчик для забавки.
Як можна бути такою розумною і казати «хлопчик для забавки»?
Гадаєш, зараз доречно так шкіритись?
Я буду тим, ким забажаєш. Хлопцем, хлопчиком для забавки, будь-ким.
- Будь-ким? - Усім.
- То он як ти ламаєш водяні ліжка? - То було не водяне ліжко.
Я більше не піду.
- Ні сьогодні, ні завтра — ніколи. - Ти не хотів до Оксфорду.
Я не казав, що піду з цієї кімнати.
Ми залишимося тут.
Завтра вранці життя продовжиться.
У тебе стільки ж можливостей, скільки у всіх.
Скористайся ними, Джеймсе.
Коли я розгублена чи засмучена, я складаю списки.
Це підтримує мотивацію і прояснює голову.
Складеш мені список?
Яким буде перший пункт?
Я люблю спорт, музику...
І гостру азійську їжу.
З'їв би все, що є на ринках Бангкока.
- Смажених коників і таке інше? - Саме так.
Гаразд.
- Більше читати... - Читати...
Це не життєві цілі.
Мрії важливі.
Я щасливий, коли малюю.
Загадай бажання!
Ти забула найважливіше.
5. РУБІ
Міс Белл.
Скажіть, будь ласка, чому Оксфорд?
Ви чули про слона, прикутого до кілка?
Зазвичай цією метафорою описують самообмежувальні переконання.
Річ у тім, що більшість людей здатні
на більше, ніж самі вважають.
Та я починаю усвідомлювати, що прив'язала себе до майбутнього.
І тому не приділяю достатньо уваги
багатьом митям, які відбуваються тут і зараз.
Джеймс Бофорт?
Джеймс Бофорт, Бейлліол?
Тепер я знаю, що зупинки, які ми робимо на шляху —
це і є наше справжнє життя.
Наше життя тут і зараз.
Й інколи саме ці миті малюють на піску
нове, захопливе бачення майбутнього.
Це голосова пошта Корделії Бофорт.
Залиште повідомлення після сигналу.
Привіт, мамо. Сподіваюся, у тебе все добре.
Я маю сказати дещо важливе.
Не хвилюйся, це...
Це гарна новина.
Я тебе люблю, мамо.
До зустрічі.
Ми усвідомлюємо, що більше не боїмося майбутнього.
Бо саме в сьогоденні ми вирішуємо, чи наші мрії здійсняться,
чи станемо ми тими, ким завжди хотіли бути.
Щоб думати не лише сьогоденням, потрібна мужність.
Та іноді погляд іншої людини
допомагає по-новому глянути на майбутнє.
Схоже, уперше в житті я прибула за призначенням.
Привіт. Я повернулася.
Я не хочу відмотати вперед чи назад. Я хочу бути тут і зараз.
Агов!
Містер Бофорт чекає на вас.
Сядьте.
Я сказав сісти.
У вашої матері стався інсульт.
- Де вона? - Як вона?
Корделія померла.
Позавчора ми були в лікарні, вони не змогли нічого зробити.
І ти не зателефонував?
Корделія так пишалася вашими запрошеннями, я не хотів завадити співбесідам.
Я вже казав, що задоволення інвесторів — наразі наш найвищий пріоритет.
Не можна дозволити, щоб акції впали.
Так, я це знаю, чорт забирай.
Нехай Мередіт вишле чернетку.
- Вона має вийти. - Ні.
Так, Ґордоне, трясця. Я це розумію.
Художнього директора буде призначено після виходу прес-релізу.
Джеймсе, ні!
Годі!
Не чіпай мене!
Ти сидів у авто і нічого не сказав!
Пробач, Джеймсе.
Кожен заслуговує на світ, повний можливостей.
Мати власні мрії, бути тими, ким хочуть бути,
любити тих, кого хочуть.
Я бачу своє майбутнє чіткіше, ніж будь-коли.
Урешті-решт усі частинки пазлу склалися.
Перед нами відчинені всі двері. Треба лише пройти крізь них.
Переклад субтитрів: Олена Скібіцька
Творчий керівник Юрій Лаховський