СУЧАСНЕ КОХАННЯ
Закінчується посадка
на потяг зі станції Кант Голвей до станції Дублін Г'юстон.
ГОЛВЕЙ, ІРЛАНДІЯ 13 БЕРЕЗНЯ 2020 РОКУ
Боже, подивіться на цих йолопів. Кожен за своїм гаджетом,
приклеїлись до екрана, роздають свої дані всім підряд.
Жодної книги на весь вагон. До чого ж ми дожилися.
Привіт, мамо. Від'їжджаємо з Голвея. Зустрічай за дві години.
Я везу з собою половину своєї квартири. Яке таксі?
Забери мене.
Хіба ти не рада, що твоя дівчинка приїде на кілька днів у гості?
Мам? Мамо...
- Привіт. Як ти? - У нас базікало.
- Тільки не сідай сюди, друже. - Привіт. Як ти?
Дякую.
Боже. Джон Кенді з фільму «Літаком, потягом і автомобілем»,
продовжуй іти, друже.
Іди собі. Дякую.
Ні, ірландська Ґрето Тунберґ. Ні, дякую.
Боже. Проходь повз.
Іди далі. А в мішку в нього голова мамці.
У вас немає алергії на Тітлза й Коко?
Бачу місце.
Ні.
Хочете?
Незнайомці у (дублінському) потязі
Ось. Вільно.
Ясно. Ти більше любиш типаж Анджеліни Джолі,
а не начитаної цікавої людини, якій є що сказати.
Може, ти боїшся це почути. Розумію.
До вашої уваги. Ми прибуваємо до станції Атенрай.
Атенрай.
Пасажири, які сходять тут, приготуйтесь.
Дякуємо.
Знову в грі! Бувай, Джолі!
Алло? Це Пола.
Привіт, дякую, що передзвонили.
Так, я очікую дві посилки,
можете їх відправити на дублінську адресу, а не у Голвей?
Там вказані дві адреси.
Так. Оксмантаун-Роуд один. Дякую.
Хтось хоче каву чи чай? Хто бажає?
- Так, я... - Каву... Чай...
Ніхто? Це мило. Ні кави, ні чаю.
- Це безумство, так? - Точно.
- Хочуть і громадський транспорт закрити. - Так, я чув.
Упевнений, скоро все налагодиться.
- Навчаєтесь у Національному? - Як здогадались?
Ну, вас видав стос на вигляд академічних книжок.
Ага. Точно.
Коледж учора зранку закрили, тож...
А ви?
Я працюю у техсфері неподалік від Голвею. Розпустили на два тижні.
- Боже. І куди ви їдете? - До брата у Дублін.
Мої сусіди роз'їхались, і я не хотів застрягти у Голвеї.
Я теж. Що робити у безлюдному місті?
Точно. Хоча мій брат — той ще геморой.
Тому ще невідомо, що краще. Але хоч компанія.
Запроси його до матері додому.
Замовкни. Ви знайомі дві хвилини.
Так, але все так добре йде. Як же тобі самотньо.
- То... - А ви де зупинитесь?
- Пробачте. - Так, кажіть.
А що означає техсфера?
Я часто це чую, але просто киваю.
Я працюю у компанії, що спеціалізується на таргетованій рекламі.
- То ви працюєте у рекламі... - Ні, у техсфері.
Я працюю з шістьма чи сімома клієнтами, допомагаю їм знайти цільову аудиторію,
щоб вони не витрачали час на рекламу людям, які товар не куплять.
Ми використовуємо алгоритми, що базуються на вподобаннях споживачів,
намагаємось передбачити й змоделювати їхню поведінку. А ви?
Історія середніх віків.
Ясно.
У ті часи такого ще не вміли.
Були просто повільні процесори.
Пробачте, у мене шия болить, коли постійно повернутий.
- Нічого, якщо я... - Звісно, прошу.
Так краще. То що ви казали?
Не пам'ятаю.
- Можна дивне питання? - Звісно.
Коли ви зайшли, чому сіли поряд з нею,
якщо тут було два столики?
Я просто звик сидіти за напрямком руху.
- Зараз ви сидите проти. - Проте обличчям до вас.
А мій невроз трохи потерпить. Це в мене такий пунктик.
І він не контролює моє життя.
- Хочете помінятися місцями? - Так.
Де ви перечекаєте час до відкриття коледжу?
- У мами вдома. - Ви сказали це ніби з тривогою.
Просто я насолоджувалась життям далеко від неї,
і думка про те, щоб повернутись на пару тижнів...
Я люблю її, але вона з тих, кого прямо треба просити замовкнути.
- І в неї немає телевізора. - Що? Справді?
- Немає вайфаю. - Але ж ви повіситесь.
Так, вона лише малює, пише вірші,
слухає своє радіо і поливає квіти у горщиках.
- Класна мама. - Так і є.
- Плюс курить травичку. - Та годі.
- Так. - Вона схожа на мого брата.
Без живопису, поезії чи взагалі будь-якої творчості.
Любить дунути?
Щось між Снуп Догом
і Сетом Рогеном, якщо скрутити усі його ролі
в один великий косяк.
Хочу познайомитись.
Ви б не подружилися. А от ваша мама — так.
То скільки це все буде, як гадаєте?
Семінари поновлюються 28 числа. Тому пару тижнів?
Ви любите читати?
- Так. - Розкажіть про середні віки.
- Одним реченням? - Звісно.
- Одразу видно, що ви рекламник. - Ні. Це техсфера.
Мені здається, навіть за всю цю поїздку я не змогла б описати середні віки.
- Це нічого. - Це неможливо описати.
- Розумію. - Напевно, ви любитель чітких формулювань?
Напевно. Я обожнюю тетріс.
А я люблю речі, що не можна пояснити.
- Вони нескінченні. Як цибуля. - Але цибуля скінченна.
Тоді як дуже велика цибуля.
Де лише один пролог я буду писати все своє життя.
Люблю таке. Я не люблю доходити до кінця.
Я — повна протилежність.
Покажіть, як це працює, де йому місце, і все.
Усе, що треба. В мене не академічний склад розуму.
Я засинаю, навіть коли Малкольма Гладвела читаю.
Але я рада, що ви сіли тут.
Справді?
- Так, краще ви, ніж серійний убивця. - Хто?
Ні, Поло. Це я серійний вбивця.
- Що? - Це я.
І це жахи. А не мелодрама.
Краще б ти сіла поряд з іншим.
- Так, ви занадто правдоподібні. - Пробачте.
Звідки ви знаєте моє ім'я?
Ви сказали по телефону.
Я не думала, що ви слухали.
І хто казав щось про мелодраму?
Пробачте, вам заважає?
- Ні. - Продовжуй.
Ти виглядаєш такою щасливою в цьому потязі.
Дві хвилини тому були незнайомцями
Тепер ти смієшся й розказуєш анекдот
Вони знають один про одного все
Вони такі гарні
А ще обидва молоді
Схоже, в нас тут
Мила зустріч, це неймовірно мило
Ти не готовий до цього?
Не хочеш бути на їхньому місці?
Мила зустріч, це до нудоти мило
Будемо сподіватися, їм ніщо не завадить Вони просто незнайомці в потягу
Життя залишає їх самих
Так
Вони просто незнайомці в потягу
- Це було дивно. - Дуже дивно.
- Здається, ми приїхали. - Кінцева.
- Тобі зараз куди? - На північ. А тобі?
Південь.
- Я була рада знайомству. - Я теж.
З тобою поїздка була коротша, ніж зазвичай.
- Нам час виходити. - Так, твоя правда. Гадаю, час.
Так, будь ласка.
Схоже на евакуацію перед державним переворотом.
Я начебто потрапила в чорно-біле кіно про війну. Якого біса?
Мені туди.
- Бувай. - Побачимося.
Стій!
- 0858395... - Ні.
Зустрінемось тут 28-го числа.
На першому потязі у коледж, коли це лайно закінчиться.
Саме тут.
28-го числа.
За два тижні.
Я прийду.
- Ти чудова. - Я рада, що ти сів на цей потяг.
- Точно не хочеш мій номер? - Точно.
Ти прийдеш.
- Такий упевнений у собі, так? - Зазвичай ні.
Але я не хочу витратити ці два тижні на переписку, як підліток.
Це дуже дратує.
- Давай олдскульно. - Як робили у середні віки.
Якщо так судилося, ми зустрінемося тут.
Перший потяг до Голвею, 28-е число.
- Два тижні — це недовго. - Вони пролетять.
Я хочу зараз тебе поцілувати.
- Напевно, не варто. - Я знаю.
Дуже дякую. Мудло.
Привіт, мамо.
- Привіт, люба. - Привіт.
Ти спітніла.
Водій Уберу не допоміг мені з сумками...
То був не убер-водій, чи не так? Розумієш? «Убер»?
- Так, я зрозуміла. Це не смішно. Як ти? - Чудово!
- Я ізолювалася. - Що?
Тепер можна не бачити ненависних сусідів. Чудово.
Ти привезла вино?
Так, звісно.
Деклане! Бачу, ти чекав мене.
Я думав, завтра?
Фраза, яку мріє почути кожен гість.
- Непогане вбрання. - А що не так?
Ти виглядаєш, як плавець на вікторіанському пляжі,
або трюкач, що лізе в гармату.
- Надовго ти? - Нас розпустили на два тижні.
Ти що, в армії?
Підемо у м'юзик-гол, знайдемо собі повій.
Ну, вбраний ти якраз.
Гаразд. Заходь.
Все одно збирався поприбирати в тій кімнаті. Як ти, бро?
То що таке ізолювання?
Тотальний локдаун.
Коли навіть у магазин вийти заборонено. Як у війну.
Та це буде лише в крайньому разі.
Вони ж ще не ввели карантин, ні?
Ні, але збираються. Такі чутки.
Отже...
розкажи мені про того хлопчика з потяга, а я поки згорну косяк.
Або вона так зменшилась, або я так виріс.
- Здається меншою через мої речі. - Що це за мотлох?
Усіляке назбиралось на смітниках.
Капіталістичне суспільство вважає, що це непотріб.
То ти у нас Вомбл.
Хороші речі.
Під ними ж є ліжко?
Так, я швидко тут приберу.
Та тобі ж потрібні чисті простирадла. Ходімо. А мені потрібен сніданок.
А мені обід.
Схоже, вона супер. А є її фотографія?
Ні. Навіщо мені її фото?
Ми реально відчули один одного. Навіщо мені її фотографувати?
Щоб я міг її побачити.
- Вона є у Фейсбуці? - Я не знаю.
- Інста? - Я не знаю.
- Може, пошукаєш? - Я не знаю її прізвища.
Чому не напишеш їй СМС?
У мене нема її номера, електронної пошти чи адреси.
- То як ти з нею зв'яжешся? - Ніяк.
Ми з нею зустрінемось у потязі в Голвей 28-го числа, за два тижні.
Це так романтично, бляха.
- Скажи? - «Незнайомці у потязі».
Хіба що без убивств, тому «Перед заходом сонця» підходить краще.
Я так гадаю.
Просто очманіти.
- Вона не прийде. - Звідки ти знаєш?
Ви знайомі всього дві години.
Звісно, прийде. Це був глибокий зв'язок.
Не прийде, повір мені. Вона — пані.
Щоранку прокидатиметься і потроху забуватиме тебе,
а ти — навпаки.
Для цього бог створив телефон.
Щоб ти міг знову й знову нагадувати про себе.
Це ж війна. Потрібен завершальний удар.
Ти ніколи нічого не завершував, Майкле.
І, на жаль, у цьому велика різниця між нами.
Він рекламник, та називає це техсферою.
Упевнена щодо нього?
Я знаю, що в теорії мала б його ненавидіти, та це не має значення.
О боже.
Сучасний світ занадто зациклений на сумісності,
на тому, що в нас має бути спільного.
А як же переваги несумісності?
Якщо не маєш її номера, як же ти будеш їй секстити?
Я не буду. Вона сучасна жінка.
Хіба не для цього людям треба телефони?
Так, саме для цього їх винайшли, щоб секстити.
Це був глибинний зв'язок, а не підлітковий замут у потязі.
Вона неймовірна.
Це мені судити. Що вона вивчає?
- Історію середніх віків. - Добре.
Типу «Гра престолів», все таке?
Круто. Вона мені починає подобатись.
Ти майже два роки навчаєшся у коледжі, і так досі нікого не зустріла.
Я б уже за два місяці з усім факультетом переспала.
Що?
Жартую.
- Може, за семестр. - Господи.
Гаразд. Приберу свою кімнату.
Я вже це зробила.
- Чисті простирадла. - Дякую.
- І вікно відчинила. - Дякую.
Напевно, через стільки років
вона мені здаватиметься крихітною.
- Зручно? - Супер. Дякую, чуваче.
Завжди радий, аміґо.
- Добраніч. - Добраніч, чуваче.
- Якого біса? - Я йду гуляти.
- Уже 23:00. - Ага.
Не всі так швидко стали підтоптаними й організували своє життя, як ти.
Треба знайти жінку до локдауну.
- Де? - У місті, де повно жінок.
Якби я все організував,
я б не лежав сам у чужій спальні,
поруч із тубою і моїм капелюхом-котелком у кутку.
Так, ось це мене й непокоїть.
У вас величезна компанія, і ти ще нікого не знайшов?
Зараз жінки займають половину посад.
- Це величезний вибір. - Просто не склалося.
Це ж Голвей, там постійно всі п'яні,
а ти за два роки навіть нікого не розвів на поцілунок.
- Я цілував багато дівчат. - Тоді в чому проблема?
Просто від жодної не перехоплювало подих.
Ось цим я і займусь.
Схоплю дівчину на вулиці, подарую їй довгий поцілунок.
Ти кажеш, що це на місяці.
Та за пару тижнів усе нормалізується.
Тобі б прогноз погоди вести.
- Добраніч. - Давай.
Ідіот сраний.
ПРИВІТ, ДУМАЮ ПРО ТЕБЕ. ДОБРАНІЧ, ЦІЛУЮ, М.
НЕ ЗАБУДЬ ВИНЕСТИ СМІТТЯ. МАМА
Привіт, мій незнайомцю з потяга.
У мене нема твого номера, щоб залишити повідомлення.
Але якби був, я б сказала:
«Думаю про тебе. Добраніч».
Боже, ти така невдаха.
Дістала ця довбана дитяча кімнатка!
Гаразд. Зробімо це. За роботу.
ВІЙНА І МИР. ЧАСТИНА 1
Те, що треба.
Вище! Вище! Тягни підборіддя!
Відпад. Що далі?
Є ще дві частини.
Серйозно?
Це як та цитата Шеймуса Гіні. Як він сказав?
«Зима через...»
«Якщо через зиму...
«Якщо літо зараз, узимку ми...»
СУБОТА, 28 БЕРЕЗНЯ 2020 РОКУ
...в надії не допустити негативного впливу на економіку Ірландії,
два тижні тому було введено обмежувальні заходи,
група експертів порекомендувала подовжити їх ще на три тижні,
і зберегти чинну двокілометрову карантинну зону.
- Доброго ранку. - А ти чого такий бадьорий?
У мене зустріч. Сьогодні важливий день.
А, так, дівчина з потяга.
Чекай, хіба межа — не два кілометри від дому?
- Так. Але... - А скільки до вокзалу?
Десь шість?
- Ну от. - Я просто знаю, що вона там буде.
Це була доля.
Вона відчувала те ж саме. Це наче телепатія.
Позич свою машину.
Ні. Ти не прорвешся далі, як за два кілометри, брате.
Ти ще зустрінеш її. Це ж Ірландія. Вона крихітна.
Я не можу на це покладатися.
Я в житті ще не був ні в кому так упевнений.
Та локдаун тобі не прорвати, тут без варіантів.
Але це особлива ситуація. Що, як я більше її не побачу?
Особлива? Чим саме?
Вона лише для тебе особлива.
Та й усе одно вона не прийде.
- Звідки ти знаєш? - Звісно, він прийде.
Я не буду порушувати заборони, мамо. Так не можна.
Я сама винна, що не взяла його номер.
Ти не знала, що він знадобиться. Це дуже романтично, це чудово.
Ти довірилася своєму серцю. Це чиста поезія.
Відстійна поезія.
Це вражає, наскільки ви, техноліберали, любите порушувати правила.
На початку ви всі такі пробивні, круті, а потім:
«Ми не хочемо платити податки.
І не хочемо надавати права робітникам,
адже ми лише маленький стартап, придумали його в піцерії,
і правила написані не для нас, бо грошей у нас — як у бюджеті середньої країни».
Дякую за глибокий аналіз.
І я не стартапер, а комп'ютерний геній.
Я не можу повірити, що ти раптом дотримуєшся правил.
- Де пластівці? - Права полиця.
- Ти в житті правил не дотримувався. - Справа не в них, а у здоровому глузді.
Справа в піклуванні про ближнього,
а не тільки про себе, коли ти не бачиш нічого, окрім дурних фантазій.
- Це реальне життя, Майкле. - Саме так. Моє життя.
Ти буквально за крок до:
«Це вільна країна, я можу робити, що захочу».
Але так і є! Це моє життя! Воно в мене лише одне.
Не зовсім. Це наше життя! І ми всі в одному човні.
Світ уперше за історію може реально об'єднатись.
А тебе більше цікавить дівчина, з якою ти в потязі познайомився.
Їх мільйони. Просто дівчата.
Але не вона. Якби ти її побачив, то зрозумів би.
І таки дав би мені добро.
Може, не такий уже він був особливий, розумієш?
Забагато волосся на обличчі, і я зневажаю рекламників.
А як на мене, він чудовий!
Багато людей чудові.
А якщо він прийде, а ти ні? Як знати?
Він не прийде, мамо.
Він дуже відповідальний
і не буде порушувати правила заради мене.
Мені треба знати, чим закінчиться!
Я з усіх сусідів зібрала ставки, чи з'явиться він, чи ні.
- Що? - Уся вулиця чекає.
Забудь про себе! На наших очах об'єднується весь світ.
Ти ж бачив відео з Галь Гадот. Так, ми всі його дивились і всі плакали.
Послухай Галь Гадот і її зіркових друзів.
Це мине й повернеться в норму, а я знову буду самотнім.
Та я краще здохну, ніж пропущу свій шанс на щось справжнє,
заради якихось тимчасових правил.
Та дівчина була неймовірна!
Я думав про все, що вона казала.
Якщо вона прийде, а я — ні, я ніколи не пробачу собі.
Це буде мене переслідувати.
І буду, як неприкаяна примара з повісті Дікенса,
вештатися будівлею вокзалу.
Я не буду тебе зупиняти. Але й благословення не проси.
Роби що хочеш. І все ж вона не прийде.
Б'ємось об заклад?
Ні.
Ідеться про моє життя,
а не про мильну оперу чи кінські перегони!
Я знаю. І щиро бажаю тобі знайти щастя.
- Справді? - Звісно. Ти ж моя маленька дівчинка.
Але я поставила на це купу грошей.
Якщо вона не прийде,
я цілий рік буду твою оренду оплачувати.
Ого.
Ти так низько впадеш?
- І чого ти хочеш? - Лише позич свій велосипед.
Але швидко, бо я маю бути там за десять хвилин.
Цілий рік?
Обіцяю. Але тільки якщо вона не прийде.
Тому якщо не даси велик, так і не дізнаєшся.
- Пішов ти, маніпулятор сраний. - Так. Тому я в рекламі.
Бляха!
Лайно.
- Салют! - Привіт.
- Як ви? - Добре!
Я просто виїхав на прогулянку.
Чудово.
Привіт.
Де ви проживаєте?
Я з Голвея. Але зараз в гостях у брата у Дубліні.
Я з ним не знайома. Яка адреса?
Гаразд, підловили. Я за межами двох кілометрів.
Скажу чесно, їду з Інчикора.
- Розвертайтесь! - Серйозно?
Дуже серйозно.
Слухайте. Я все поясню, і ви мене зрозумієте, ви ж...
- Я ж хто? - Мені дуже треба потрапити на вокзал.
- Потяги не ходять. - Я знаю.
Мені не потрібен потяг. Я намагаюся встигнути до дівчини.
Слухайте, два тижні тому я зустрів у потязі кохання свого життя.
Вона студентка, вивчає історію середніх віків.
Дуже розумна. Але весела й цікава.
І ми домовились зустрітися там,
сподіваючись, що локдаун триватиме два тижні.
Може, зателефонуйте їй?
Я не взяв її номер. Ніякої контактної інформації.
А чому?
Тому що наш зв'язок здавався таким потужним, що ми обидва точно прийдемо.
Слухайте, ми тоді ще не знали, що все настільки серйозно.
Але в нас такий зв'язок. Вона неймовірна.
І якщо я зараз її не побачу,
я впевнений, що більше ніколи її не зустріну.
Я чула багато відмовок, та ця найбільш зворушлива.
Справді?
Ні, це найтупіше, що я коли-небудь чула.
- І вона все одно не прийде. - Звідки ви знаєте?
Такі блокпости стоять по всьому району.
І жоден коп в Ірландії не повірить у цю маячню.
- Їдьте додому! - Та ми ж в одному човні.
Це що, по-вашому? Фільм на «Нетфліксі»? Додому!
Уяви, що люди світу
Живуть у...
- Додому вали! - Гаразд, так.
- Так, зрозумів. - От йолоп.
І що, це все? Це кінець?
Ага.
Схоже на те.
Що там було?
Кау...
Каусліп...
Каусліп Лейн?
Ок... Оксман...
Оксмантаун.
Оксмантаун-Роуд один.
Оксмантаун-Роуд.
Я знаю її вулицю.
Ти бережи цю машину. Вона вінтажна.
Добре.
Напиши мені потім, як там успіхи. Потрібна буде їжа — привезу на велику.
Дякую, бро. Думаю, у мене все є.
Ти скажене нещастя.
ОКСМАНТАУН РОУД 7
Творчий керівник Владислава Бурмістрова буде їжа — привезу на велику.