СУЧАСНЕ КОХАННЯ
Здається, це досить важка робота.
Кажу тобі, я б однозначно
віддав перевагу лягти у дурку в 50-х,
аніж працювати зараз в аеропорту.
У 50-х?
Ти б віддав перевагу курсу лікування, як у Френсіс Фармер,
аніж просити людей перепакувати сумку?
Чесно? Так. Так, точно.
Ти давно був в аеропорту? Люди просто жахливі.
То як давно ти живеш у цьому районі?
Тут так мило.
- Тут мило, скажи? - Ага.
Я тут уже два роки, а раніше я жив в Асторії.
- Не так мило? - Нормально. Могло бути гірше.
Ти не проти зупинитись на секунду?
Я чув про цю книгу. Упевнений, ти її вже читав,
вона про дівчат з приватної школи. Здається, в Англії
чи Новій Зеландії. Не пам'ятаю.
Але вони йдуть на пікнік,
а їхня вчителька — лесбійка, здається...
Чи всі просто так думають.
І вона з цими милими ученицями.
Давайте.
То ти кидаєш роботу офіціанткою і Нью-Йорк,
- щоб бути фізручкою? - Я рухаюсь далі.
Я навчатиму боксу, та насправді нікого не буду бити.
Розумієш?
Ти начебто навчаєшся битись, та ніколи не б'єшся.
Роббі, не хочеш прийняти удар?
- Це щось із «Малюка-каратиста»? - Так.
Смішно. Дякую.
Він чарівний. Кажу тобі, він милий. І дуже смішний.
- Дай йому шанс. - Так, але...
Лише одне побачення.
Лише одне?
Як ти все запам'ятав?
Де ви з ним познайомились?
Мій друг працює з його другом, і вони нас звели.
Я бачив фотку, тому побачення не наосліп.
- І? - Він милий.
Так, він симпатичний. Він...
Він не підходить під твій типаж, га?
Який у мене типаж — неважливо, Джуді.
Не варто було тобі розповідати.
Важливо те, що я йду на побачення.
- Зачитай список ще раз. - Навіщо?
- Це заспокоює. - Ти просто наді мною смієшся.
Читай.
«Старший за мене мінімум на вісім років. Вищий за мене. Сильна щелепа.
Він схожий на Александра Скашґорда з "Великої маленької брехні"».
Але не аб'юзер.
Чудово.
Тільки 22-річний міг написати таке.
Та я поважаю твій смак. Так тримати, любий.
Я дружу з жінкою, що сидить напроти мене, та на цьому все.
- Ти любиш свою роботу? - Чи це робота моєї мрії?
Ні. Але поки не виходить з творчістю, то хай хоч така.
Так. Точно. Лео казав, що ти письменник.
Це так круто. Що пишеш? Романи чи...
Я пишу сценарії.
Та є велика різниця між написаним сценарієм
і знятим по ньому фільмом.
Я все ще намагаюся зрозуміти, як до цього дійти.
У мене є передчуття, що ти чудово впораєшся.
Дякую.
Будьмо.
Пробач.
Відповідай, якщо треба. Нічого.
Неважливо. Це моя сестра Наталі. Я потім її наберу.
- Я розумію, куди... - Ти ніколи не билася.
- Як ти можеш навчати боксу? - Ні, я билась. Я кусаюся.
І в яку бійку ти влізла? У стоковому магазині?
Пішов ти в сраку.
Я дружу з жінкою, що сидить напроти мене, та на цьому все.
Ти любиш свою роботу?
Я не знаю.
Думаю, вона нудна. А ти?
Викладати класно. Мені подобається. Хоча не думав, що так буде,
але після двох років у «Навчай для Америки»
я вирішив, що це те, чим я хочу займатись.
Це круто.
Можна я запитаю, які в тебе плани? У перспективі.
У перспективі?
Я не знаю.
Тобто знаю, та звучить тупо, якщо сказати вголос.
Ні, скажи мені, скажи.
Може, після другого келиха.
Пробачте. Можна ще келих білого вина?
І ти живеш в Асторії?
Навіть не нагадуй. І говори тихіше.
Чекай. Що не так з Асторією?
У мене там друзі. Там дуже мило.
Просто я хочу бути не там.
Це далеко, а я хотів би жити в місті.
Я переїхав у Нью-Йорк не заради життя на околиці.
А ти де живеш?
Лонг-Айленд-Сіті.
Пробач.
Дякую.
Відповідай, якщо треба. Нічого.
Неважливо. Це моя сестра Наталі. Я потім її наберу.
Так. Та все одно це вигадка.
Вона цілу історію придумала.
Це круто, що у неї все вийшло.
Я б дуже хотів прочитати щось з твого. Колись.
Так. Можемо це влаштувати.
Якщо не хочеш працювати з фінансами, треба все змінити.
І зробити крок туди, де ти хочеш бути.
Твоя правда.
Я не кажу, що це легко, повір, та я...
Ми щасливі настільки, наскільки собі це дозволяємо.
Говориш, як Опра.
Так. Опра і хороший терапевт
наставили мене на правильний шлях.
Я, звісно, ще не там, але вже на шляху.
- Я забагато говорю. Пробач. - Ні.
Зовсім ні. Я просто думав...
Що ти дуже гарний.
Ти часто ходиш на побачення, чи...
Чи часто я ходжу на побачення? Якщо коротко, ні.
Якщо трохи довше,
мої стосунки закінчились минулого року, і я досить повільно повертаюсь до життя.
Ну, думаю, треба йти власним темпом.
Не можна змушувати себе, якщо ти не зацікавлений або не готовий, так?
Про що ти зараз думаєш?
Зараз я думаю, що ти ще й розумний.
І красивий, і розумний, у будь-якому порядку.
Сьомий клас, Стейсі Ґодек обізвала мене бидлотою,
а я зіштовхнула її з велика.
Бидлота?
Ну й вислів, нам би частіше його використовувати.
Так і є.
Пробач. Тобі з нами нудно?
Ні. Мені тато написав.
І ти одразу кинувся йому відповідати? Ну ти й син року.
Він за мене хвилюється. І я не проти.
Готово.
- Це мило. - Дякую.
- Знаєте, хто справді хріново виглядає? - Хто?
- Шеллі Лезерс. - Ого. Де бачила?
- Вона йшла Дев'ятою, між виставами. - Ну, звісно.
Так, з «Привидом опери» справи зовсім кепські.
Вона без гроша.
Вона нещодавно у мене на аборт позичала.
Ти не бував у «Пайнс»? Як так?
Я просто не бував. А тут не підторговують наркотиками?
Наркотою? Ні, боже, ні.
Тобто...
Якщо ти шукатимеш, то, звісно, щось знайдеш.
Так можна про всі місця сказати.
Ти можеш знайти наркоту навіть у музеї, якщо дуже захочеш.
Ну, навіть не знаю.
- Усе нормально? - Так. Це моя сестра.
Пробач. Я тебе майже не чую.
Так краще?
То ти часто ходиш на побачення?
- Чому питаєш? - Просто так. Ти доволі товариський.
- Розпусний? - Ні. Ні, зовсім ні.
Просто...
Ти вмієш спілкуватися з людьми. Краще за мене.
Гадаю, так, я товариський. Я намагаюсь бути таким.
Хочеш піти звідси? Може, просто підемо.
Тепер можемо йти.
Чудово.
Тобі? Тобі Дулі? Я Форд з «Інтерлохен».
- Бляха! Ти як? - Добре.
Я торік переїхав сюди. А ти як?
Насправді я також переїхав рік тому.
І ми тільки зараз зустрілися, треба ж.
Так дивно.
...невеликі затори в південному напрямку руху,
машина перекрила рух у правій смузі.
- О, боже. Пробачте. Привіт, я Тобі. - Тобі, це Бен.
Привіт. Ви разом їздили у табір?
- Так! - Ага!
Хоча це було дещо більше.
Радше досвід для юнаків, що повністю змінює життя.
Згоден. Ми брали участь у постановці «Дому Бернарда Альби»,
це повністю перевернуло мої знання про ляльок.
І тепер, коли я бачу ляльок,
я такий «Руку всередину чи смикати за нитки?»
Тому що вони маріонетки.
А ляльковий театр кабукі?
Здуріти просто, як їх багато. Я піду.
НАТАЛІ — П'ЯТНИЦЯ, 24 ТРАВНЯ НАГАДАТИ ВІДХИЛИТИ
Набери, як зможеш.
Або якщо все ж таки зможеш послухати голосову пошту, набери.
Я серйозно.
- Де ти був? - Пробач. Я... Що сталося?
Ми всю ніч намагались додзвонитись.
Пробач. Просто скажи, що сталося.
Ми були на вечірці у Діни, тато смажив бургери,
він закінчив, передав мені тацю, а тоді просто впав.
Що з ним? Серцевий напад, інсульт?
Вони ще точно не знають.
У нього взяли аналізи, та ми поки чекаємо.
Про що це ти?
Він упав, знепритомнів.
Ніщо не передвіщало біди, він просто впав.
Боже мій.
Девін і Майкл почали робити СЛР, а я викликала швидку.
Було жахливо.
Вони застосували дефібрилятор на ґанку.
Його забрали на швидкій, і тепер ми всі в лікарні.
- Я маю приїхати. - Ну, не знаю. Так?
Він у реанімації.
Завтра дізнаємось більше.
- Я не хочу стільки чекати. - Тоді тобі варто приїхати.
Гаразд, я наберу одразу, як куплю квиток.
Я постараюся встигнути на перший же рейс.
Люблю тебе.
І я тебе.
- Ми маємо кудись піти. - Напиши мені.
- Гаразд. - Добре.
Якщо я не відповім, продовжуй мені писати. Бене, був радий знайомству.
Так, і я.
- Так. - Ага...
Так дивно, що можна зіткнутись на вулиці з кимось,
кого не бачив уже стільки років.
Це круто. Таке можливо тільки в Нью-Йорку.
Бляха! Дідько. Де мій телефон?
- Куди він міг дітись? - Може, лишила в ресторані.
- Підемо заберемо. - Ні. Набери.
Гаразд.
Ти вже вп'яте за місяць телефон губиш.
Це що, крик про допомогу?
Так, я так відчайдушно потребую уваги телефона.
І я тебе люблю.
Що я можу зробити?
Нічого.
Але дякую.
Хочеш поговорити про це?
У тата стався інфаркт або... інсульт.
Він зараз у комі, ніхто не знає, що буде.
Мені так шкода.
Мені треба купити квиток на літак.
Я можу допомогти.
Збирай речі, а я пошукаю тобі рейс.
Де твій комп'ютер?
Нічого. Я подивлюсь у телефоні.
Я навіть не знаю, звідки ти.
Куди тобі зручніше було б летіти?
Я сам можу розібратись.
Тобі не варто зараз бути наодинці. Дозволь мені допомогти.
Ні. Усе добре. Дякую.
Але нічого не добре.
Сталось дещо жахливе. Дай мені тобі допомогти.
Ти не мусиш. Ми ледь знайомі.
Добре.
Але ж ми...
Переспали?
Так, ми переспали, та це не означає, що ми знаємо один одного.
Ти маєш рацію. Пробач.
Якщо чесно, я думаю, тобі варто піти.
Гаразд. Я тільки...
Я не здивуюся...
Якщо ти не проти, у мене є квитки на шоу «BAM».
Що сталося?
Мій тато в комі.
Ніхто не знає, що буде далі. Але мені треба додому якомога швидше.
Так. Добре.
Як мені допомогти?
Може, купити квиток на літак?
Я можу цим зайнятись. Просто скажи, де твій комп'ютер
і кредитка, я куплю квиток.
Ти поки можеш зібрати речі. Хочеш прийняти душ?
Чи хочеш їсти? Я можу зготувати...
Ні, це дуже мило. Дякую.
Іди сюди.
Мені шкода.
Гаразд.
Пробач, я щось не так зробив?
Ні, ні. Зовсім ні.
Я просто...
Я піду в душ. Слушна думка.
Дай мені свій ноут, і я забронюю квиток.
Роббі...
Я сам упораюсь.
Ми провели чудову ніч разом, а тепер сталось дещо жахливе,
просто дай мені допомогти тобі.
- Я чудово провів час. - Так.
І ти маєш рацію, сталося дещо дійсно жахливе,
тому буде краще, якщо ти зараз підеш.
Будь ласка.
Бене, я хотів запитати, як
Роббі, я хотів подякувати, що ти був таким
Теренс і Гейлі зараз у «Молоці й Хмелі» з друзями, підемо?
З якими друзями?
Може, з тим красунчиком-геєм, тобі варто з ним зустрітись.
- Господи! - Та годі, ненадовго.
- Просто привітаємось. - Що поганого?
- Лише один келих. - Один.
Чудово. Може, два.
Ти в нормі?
Так, усе добре.
Ідеальний осінній день.
Творчий керівник Владислава Бурмістрова ним зустрітись.